1958-ban a kaliforniai Fresno városa gyorsan fejlődött.
Volt egy gyönyörű belvárosa, egy új bevásárlóközpontja,
és terjeszkedő külvárosai.
Vagyis egy szokásos amerikai város volt.
A tökéletes helyszín
a kapitalizmus egyik legmerészebb kísérletéhez.
Az év szeptemberében
60 000 lakos kapott postán egy kis műanyag lapocskát,
dombornyomva a nevükkel, címükkel, egy rejtélyes számmal, érvényességi idővel,
és egy névvel: BankAmericard.
Képzelje el, hogy kibont egy levelet, és még soha nem volt hitelkártyája.
Megírták a levélben, hogy a darab műanyagot feltöltötték 500 dollárral.
Ez mai árfolyamon több mint 4500 dollár.
Tetszés szerint elkölthették,
és így a hitelkártyák elérték a fogyasztónál, hogy szabadon költekezzen,
ahogy addig még soha.
Tökéletes ajánlatként árulták.
Luxus és kényelem egy csomagban.
Hamarosan emberek millióinak volt BankAmericard kártyája,
és imádták.
Ezzel vásárolták a középosztálybeli élet összes cicomáját.
De sokan nem adták meg a tartozásukat a Bank of Americának.
Az első néhány évben a bank körülbelül 15 millió dollárt veszített,
és eldöntötték: ez többé nem fordulhat elő.
Ma az üzletág ezermilliárdokat ér,
és több ezer féle hitelkártya lapul
a pénztárcákban a világon.
- Elfogadják a Master Charge-ot? - Master Charge? Hogyne.
Évtizedeken át a hitelkártyákat az izgalmas élet belépőjeként kínálták.
Ezzel bárhol lehet, még az első sor közepén is!
De sokak számára
az ígért álom inkább rémálommá vált.
Úgy tízből négy amerikainak van hitelkártya-tartozása,
és tízből egynek az adósság az élete végéig kitart.
Szóval valóban felszabadítottak minket a hitelkártyák?
Hogyan lehet elkerülni a csapdát?
Hova fordulhat ma egy önérzetes család segítségért?
A boltosok és a vásárlók is aggódnak a halmozódó hitelek miatt.
Olyan érzés, mintha minden hónapban tennénk egy lépést előre, és kettőt hátra.
Nehéz kiszámítani a havonta kirótt kamatot,
és persze van éves kamatláb, havi kamatláb,
sőt, még napi kamatláb is.
Most mihez kezdünk, John?
Pénz kell a lejárt élelmiszer- és orvosi számlák rendezéséhez.
Nem tudom, drágám, de majd kitalálunk valamit.
HITELKÁRTYÁK
A hitel egyszerű, de korszakalkotó elképzelés.
KÉTJÁTÉKOS JÁTÉK
Valaki, akinek plusz pénze van, hajlandó kölcsönadni
valakinek, akinek plusz pénzre van szüksége,
és később vissza tudja fizetni.
A párosításuk mindig is a gazdaság egyik fő mozgatórugója volt.
Akinek megtakarítása van, gyakran befekteti vagy kölcsönadja,
némi nyereség reményében.
De ehhez meg kell oldani a központi dilemmát:
a kockázatot.
A hitel kölcsönt jelent,
de a szó jelent valakibe vetett bizalmat is.
A hitelkártyák előtt nagy értékű vásárlásnál
felkeresték a bankot, hogy kölcsönt kérjenek.
És három pont alapján ítélték meg őket:
a hitel-visszafizetési képesség…
Morton úrnak boltja van a városban,
és közismerten jó üzletember.
…van-e megtakarítás a visszafizetéséhez, vagy valami, amit elvehetnek…
Milyen biztosítékot ajánl fel a kölcsönre, Brown úr?
…és a jellem.
Morton urat a bankban megbízható emberként ismerik,
ezért joggal hihetik róla,
hogy visszafizeti a hitelt, amikor esedékessé válik.
A kockázatokat nem tudományos alapon ítélték meg,
ezért többnyire olyan kapott hitelt…
Aki „felelősségteljes ember” volt.
Vagyis fehér és középosztálybeli.
De aztán megjelentek a számítógépek.
Hirtelen hatalmas mennyiségű adat állt a bankok rendelkezésére ahhoz,
hogy rájöjjenek, kinek érdemes hitelezni.
A bankok már nem hallomás alapján ítéltek,
elkezdték a hitelminősítést használni,
bonyolult statisztikai modelleket,
amelyek megjósolták, mennyire veszélyes kölcsönadni valakinek.
Egyesek szerint ez nem igazságos, mások szerint nem igazi előrejelzés,
de jelenleg ez az, ami alapján a bankok
megítélnek bennünket, ugyanúgy, mint mindenki mást.
A legelterjedtebb minősítési rendszer az USA-ban 300 és 850 között pontoz.
A 700 feletti érték jó hitelest jelent.
Megbízható embert.
De ha az érték 650 alatt van, a hiteles magasabb kockázatú.
Tehát jó minősítéssel a legjobb hiteltípusokból választhatunk.
Ez akkor is jelentkezik, ha lakást akarunk bérelni.
A tulajdonos megnézi a hiteltörténetünk,
hogy lássa, tudunk-e fizetni.
Ezek a számok nem csak számjegyek.
Azt írják le, milyen emberek vagyunk.
És hogyan lehet hiteltörténetet építeni? Hitelkártyával.
Az adatok segítettek több kérelmezőnek hitelhez jutni,
és segítettek a hitelezőknek még több pénzt keresni rajtuk.
A nevem Elena Botella. Öt évig dolgoztam a Capital One banknál.
A hitelkártyacégek szó szerint több tízezer kísérletet végeznek évente,
hogy kiderítsék, hogy juthatnak a legtöbb pénzhez minden embertől.
Vagyis mindannyian egy kicsit eltérő szabályokkal játszunk.
Valójában két fő ügyfélcsoport van.
Van a tranzaktor ügyfél, és van a revolving ügyfél.
A tranzaktor az, aki havonta teljes mértékben kifizeti számláját,
a revolving ügyfél pedig az, aki nem.
Az amerikai felnőttek körülbelül 40%-a revolving ügyfél,
40%-a tranzaktor,
a fennmaradó 20%-nak pedig nincs hitelkártyája.
A cél, hogy tranzaktorok legyünk.
A hitelkezelésnél az unalmas a legjobb változat. Fizessünk időben,
és ne vigyük át az egyenleget a következő hónapra!
Az ilyenek gyakran kedvezményekhez jutnak,
jutalmat kapnak, talán néhány egyéb juttatást,
egy kis csalásvédelmet.
És a hitelminősítésük is javul.
Ők általában elégedettek a kártyáikkal.
De a hitelkártya-társaság nem a csapattársunk.
Ellenük játszunk,
ezért a tranzaktoroknak állítólag van egy másik neve.
Aki rendezi a tartozást, az a bank szempontjából „pumpoló”.
- Pumpoló a nevük. - Ez a pumpoló ügyfél.
Rajtuk nem keresünk pénzt.
Nos, ez nem teljesen igaz.
Amikor lehúzzuk a kártyát,
a kereskedőnek kezelési díjat számítanak fel,
és ez a díj változó,
általában valamivel kevesebb, mint két százalék,
de néha akár négy százalék.
A tranzaktorokon a hitelkártya-társaság nem keres pénzt,
de a kártyás vásárlásaikon igen.
Ott van például az AmEx Black kártya, a gazdagok és híresek kedvence.
Ha nincs pénz, téves hívás Black kártya a névjegykártyám
Ott a pláza, vár egy táska Jön a Black kártya
Itt a Black kártyám Nincs határ
Egy kínai milliárdos 2014-ben 36 millió dollárért megvette ezt a teáscsészét,
amit Black kártyával fizetett.
Az átlagos 3%-os kereskedői díj esetén
az AmEx több mint egymillió dollárt zsebelt be ebből az egyetlen eladásból.
Nagy a verseny ezen a téren.
A bankok harcolnak a gazdag ügyfelekért.
Egyesek „jutalomháborúnak” nevezik,
amelynek vitathatatlanul ez a győztese:
a Chase Sapphire Reserve kártya.
Amikor 2016-ban debütált, a regisztrációs bónusz 1500 dollár volt.
Olyan népszerű volt,
hogy a Chase kifogyott a gyártáshoz használt fémből.
Néhány hónapon belül…
A JPMorgan Chase új Sapphire Reserve kártyája veszteséget termel.
200–300 milliót veszítenek a kártyán.
Ez a kártyatulajdonosok csábítására felajánlott pazar díjaknak tulajdonítható.
A bank nem aggódott.
A kártya sikeres volt. 200 millió dollár ráment, de nagy haszonra számítunk.
- Álhír volt? - Igen.
Bárcsak 400 milliós veszteség lenne.
Mert ez a regisztrációs bónusz egyszeri veszteség volt,
de az új ügyfelek kártyalehúzásaiból
a bank több pénzt keres, mint a kifizetett juttatások.
De egy bizonyos kártyatulajdonoson az iparág ténylegesen pénzt veszít:
a hekkeren.
Én személy szerint nem nevezném magam hitelkártyahekkernek.
De azt biztos kijelenthetem,
hogy kihasználom az összes lehetőséget.
Jól van, srácok, készen állunk Texasra!
Ingyen szálltam meg a Bellagióban, csak mert hitelkártyával fizettem.
Olyan repülőutakon és hotelekben jártam, amit sosem gondoltam volna.
Voltam a Bahamákon, Austinban, New Yorkban, LA-ben.
Brian rendkívül aktív hitelkártyahasználó,
aki a bankok trükkjeit használja ellenük,
hogy növelje a jutalmat, és ne kelljen díjakat és kamatot fizetnie.
Jelenleg nagyjából 13 hitelkártyát használok aktívan,
de összesen több mint 20–30 kártya van a gyűjteményemben.
Amelyeket típusonként külön tárol…
Ez a fő kártyatartóm, ez pedig a tartalék.
Ez egy egyedi aranykártya. Tényleg 24 karátos.
…és táblázatban pontos nyilvántartást vezet.
Most 14 kártyát vezetek a táblázatban, úgy hatra kell különösen figyelnem.
Van 1,5, talán kétmillió pontom is.
Sokféle hitelkártyát használok,
az idénytől vagy a vásárlás kategóriájától függően.
Sok munkát bele kell fektetni, hogy követhesse az ember.
Ezeket a juttatásokat részben a kereskedői díjak fedezik.
Ezért látni néha tiltó kiírásokat.
Az American Express díjai köztudottan magasak,
így sok helyen csak készpénzt fogadnak el. Nem akarják fizetni a díjakat.
A hitelkártyák nemcsak a kereskedőnek, de a fogyasztónak is drágák,
mert az üzletek árat emelnek a díjak fedezésére.
Ha menő kártyánk van,
ez visszajön a juttatásokkal,
de ha alapkártyánk van,
bankkártyával, vagy készpénzzel fizetünk,
akkor többet fizetünk,
és közben támogatjuk a menő kártyák tulajdonosait.
Egy tanulmány szerint a készpénzes vevők a kártyahasználó háztartásoknak
évente több mint 1000 dollárt adnak.
Ebből azt látni, hogy jelentős vagyonáramlás történik
a kis jövedelmű családoktól a nagy jövedelműekhez.
És a kis jövedelmű családok gyakrabban revolving ügyfelek,
akikből a hitelkártyacégek a legtöbb pénzt keresik,
emiatt a kamat nevű apróság miatt.
Mondjuk 1000 dollárt költünk hűtőre. Szép, kerek szám.
Amikor a kártya számlája esedékes lesz, a hűtő pontosan ebbe az összegbe kerül.
Ez az 1000 dollár lényegében ingyenes előleg volt,
kamat nélküli kölcsön.
De tegyük fel, nem tudjuk kifizetni a hűtőt.
A be nem fizetett 1000 dollár már másnap kamatozni kezd.
Mennyi? Nos, az a THM-től függ,
a teljes hiteldíjmutatótól.
Ha nagyon jó a hitelminősítésünk, ez lehet 12%,
de felmehet akár 23%-ra is.
Az átlag 16% körül mozog,
és ez az összeg naponta kamatos kamattal nő.
Tehát az egyenleg napról napra egy kicsit emelkedik.
És megkapjuk a kivonatot.
Ebben a hónapban további 13 dollárral tartozunk,
de nem csak az eredeti 1000 dollárra fizetünk kamatot,
a kamatra is kamatot fizetünk.
Tehát az adósság hónapról hónapra egyre gyorsabban nő.
Egy hónappal később ennyivel tartozunk.
Egy évvel később ennyivel tartozunk.
És ha visszük tovább az eredeti 1000 dollárt, végül…
Több kamatot fizetünk, mint az eredetileg felvett összeg.
Az Ószövetség és a Korán jó okkal tiltja az uzsorakamatot,
ahogy régen a magas kamatot nevezték.
Dante a Pokol egy részét is az uzsorásoknak tartotta fenn.
A hetedik körben vannak, a gyilkosokkal.
A kamat ördögi dolog tud lenni.
És az amerikai kártyahasználók bőven fizetnek belőle.
A 2019-es évben 121 milliárdot fizettek,
egyenesen a hitelkártyacégek zsebébe.
A hitelkártyacégek nem akarják, hogy havonta rendezzük a tartozást,
sem azt, hogy soha ne fizessük vissza a hitelt.
Számukra az ideális ügyfél valahol a kettő között van,
rajtuk keres rengeteget a bank.
És van egy csomó trükkjük ennek elérésére.
Először rávesznek, hogy őket válasszuk.
Használatra kész kártyák küldése gyanútlan fogyasztóknak ma már illegális,
ehelyett a cégek több milliárd hitelkártya-ajánlatot küldenek ki évente,
csábító ajánlatokkal a vélt ügyféltípusnak.
DUPLA KILOMÉTER
A tranzaktorokat remek juttatásokkal próbálják behúzni.
De ha inkább revolving ügyfélnek ítélnek,
valami ilyesmit küldenek:
vonzó bevezető ajánlat, az első évben kamatmentesség.
Pszichológiai szempontból a fogyasztóval a következő történik:
amikor látja, hogy ilyen jutalmakat ajánlanak,
elkezd az ingyenes előnyökön gondolkodni.
A Bahamákon, Austinban voltam… Teljesen ingyen. Akár kétmillió pont.
Azon gondolkozik, mit nyerhet,
és nem gondol bele, hogy mennyit kell fizetnie ezekért az előnyökért.
Mennyi pénzt is kell költenie, hogy megkapja ezeket a jutalmakat?
És ott a később várható magas kamat is.
És a hitelkeret, amit adnak?
Nem gondolják, hogy vissza tudjuk fizetni.
Amikor a fogyasztó bizonyos információt lát,
azt gondolja, azt okkal írták oda.
Feltételezheti, hogy aki az ajánlatot küldte,
elég hitelképesnek tartja, hogy ilyen magas limitet adott meg.
A hitelkártyacégek üzleti modelljét
az alacsony hitelminősítésűeknél úgy is hívják: „alacsony és növekvő”.
Alacsony hitelkerettel indítanak, amelyet lassan növelnek,
mert kimutatták, hogy a legtöbb ember él a lehetőséggel, szinte azonnal.
Átlagosan, ha duplázzuk a hitelkeretet, duplázzuk az adósságot.
Vagyis néha a fogyasztók rövidlátóak, és ezt úgy értem,
szinte csőlátásuk van.
A jelenre, az itt és mostra koncentrálnak.
És nagyon könnyű túlköltekezni egy hitelkártyával.
Kutatásokat végeztek a „fizetés fájdalmáról”.
A jelek szerint a különböző fizetési módoknál
a fizetés lelkileg lehet fájdalmasabb vagy kevésbé fájdalmas.
Egy tanulmány szerint a fájdalomhoz és félelemhez társított agyterületek
hajlamosabbak jelzést adni, ha valaki készpénzzel fizet,
mintha hitelkártyával fizet.
És amint felhalmoztunk egy hónapnyi költséget,
megkapjuk az első számlát.
Valahogy így fog kinézni.
Jobb oldalt fent van a határidő, az egyenleg és a minimum fizetendő összeg.
Ez általában a teljes adósság 3%-a, vagy 25 dollár, amelyik magasabb.
Jó okkal van ott, így tudjuk, mennyit kell fizetni,
hogy ne soroljanak a nemteljesítők közé.
De lehet az a hatása,
hogy a fogyasztó kevesebbet fizet, mint azt egyébként tenné,
mert az az összeg köti le őket,
amit ott látnak a kivonaton.
Horgonyhatásnak nevezik.
Az agyunk hajlamos rá,
hogy az első felkínált információt részesítse előnyben.
Amikor egy hajó ki akar kötni, leereszti a horgonyt,
ami a hajót ott tartja.
Bár a hajó előre-hátra mozoghat,
de nem kerül túl messze a horgonytól.
Nagyjából ez zajlik le az agyunkban is,
amikor a minimális összeget látjuk.
Valahogy közel maradunk ehhez a számhoz.
Ha csak a minimumot fizetjük az említett hűtőnél,
végül sikerül kifizetni,
de majdnem öt évbe telik,
és további 400 dollárba kerül.
„A semmibe vezető taposómalomnak” nevezik. Amikor ezt a minimális díjat fizetjük,
az csak egy csekély összeget vesz le az egyenlegből minden fizetési időszakban.
A törvény előírja, hogy a számlán fel kell tüntetni
egy mezőben, hogy mennyit takarítunk meg, ha havonta többet fizetünk.
Vegyünk észre egy érdekes dolgot!
Senkit sem bátorítanak a kivonaton arra,
hogy fizesse a lehető legtöbbet, sőt,
a magam és mások kutatásaiból az jött ki, hogy az emberek így is
ehhez az extra információhoz kötődnek.
Végül lehet, hogy többet fizetnek,
de így is kevesebbet fizetnek annál, mint amennyit e tudás nélkül fizetnének.
És a hitelkártyacégek még sok más apró akadályt gördítenek az utunkba:
például bonyolult, apró betűs szerződéseket,
ahová a bírságokat rejtik:
a késedelmes fizetésért, az egyenleg másik kártyára utalásáért,
vagy az ATM-es kártyahasználatért.
Nem véletlen, hogy oly sokan küzdünk adósságokkal.
Sokaknál nem az a gond, hogy a játék meg van bundázva.
Az egész játékterem gáz.
Mivel a hitelkártya-iparban dolgoztam, jó rálátásom volt
a belső működésére,
de sosem értettem meg, hogy a fogyasztók miért is döntöttek a kölcsönzés mellett.
Nagyon szerettem volna megérteni:
a hitelkártyáktól valóban jobb az élet?
A popkultúrában a luxushoz és szabadsághoz társítják…
Kártyával lesz.
- …és a költekezéshez. - Becks!
Kétszáz dollár Marc Jacobs fehérneműre?
A fehérnemű alapvető emberi jog.
De a valóság gyakran ennek ellenkezője.
A legtöbb ember, akivel beszéltem,
nem használná a hitelkártyáját extravagáns dolgokra.
Az emberek egyszerű, mindennapi kiadásokra használják.
A hitelkártya-tartozásra ezért gondolnak szégyenbélyegként.
Egy tanulmány szerint az emberek vállalják a lakáshitelüket,
de a hitelkártya-tartozásukat 40%-kal kevesebbnek mondták a valóságosnál.
A legtöbb ember visszafizeti a tartozását, amíg válságba nem kerül.
Hirtelen elveszítik az állásukat, vagy megbetegednek,
és a hitelkártyával pótolják a hiányt.
Nem titok: kevesünknek van megtakarítási számlája,
nem tudnánk előállni pár száz dollárral, ha kellene.
Négyszáz dollár.
Az amerikaiak 30%-a nem tudna kifizetni egy 400 dolláros váratlan kiadást.
Így nem marad más, mint a hitel.
Sokan kezelik a hitelkártyát megtakarításként,
amit „vész esetén feltörnek”.
És ez nagyon drága mód a problémák rendezésére.
És ez az igazi különbség az amerikai rendszer
és más iparosodott országok rendszere között,
hogy amikor az emberek válságba kerülnek, egyedül maradnak,
csak a hitelkártyára számíthatnak.
A 2009-es pénzügyi válság idején
az USA-ban törvényileg tiltották be az iparág legrosszabb gyakorlatait.
Megszüntettük a számlákon hirtelen megjelenő visszamenőleges kamatemeléseket.
Ez a törvény jelentősen lecsökkentette egyes díjak összegét,
ami egy becslés szerint évi 12,6 milliárd dollárt takarít meg az amerikaiaknak.
De a törvény elfogadása óta minden évben azt láthatjuk,
hogy a kártyatörvény a hitelkártyacégeket
az inkább díjközpontú modellből
a kamatközpontú modellre terelte át.
Van ez a fantasztikus üzenet a hitelkártyákkal kapcsolatban…
Terhelje erre!
…hogy ez lesz az az eszköz, amely jobb élethelyzetbe juttat,
amelyre álmainkat építhetjük, és amely egy jobb jövőbe vezet.
Nem lenne ezzel baj, csak…
megköveteli néhány fontos szabály betartását.
Ne a kártya válasszon bennünket!
Mi válasszuk ki az igényeinkhez illőt,
a lehető legkisebb kamatlábbal!
Kezdd az alapokkal! Tudd, mikor jön a hitelkártyaszámla!
Ismerd a hitelminősítésed!
Ha pár apróságra figyelsz,
sokkal több előnyre tehetsz szert, mint amiről álmodni mertél volna.
Használjuk a kártyát úgy, mintha készpénz lenne!
Állítólag a revolving magatartás néha javítja a hitelminősítést.
Ez egy hatalmas tévhit, nem tudom, ki indította el.
Tisztázzuk a dolgot!
Mindig az a legjobb, ha havonta teljesen rendezzük a számlánkat, ennyi.
Én a kártyáimat bankkártyaként használom.
Soha nem viszek át egyenleget,
még ha 0% THM-mel rendelkezik is.
De ha adósságba kerülünk,
bizonyos dolgok segítenek kimászni.
Lépésről lépésre próbáljunk haladni!
Nehezebben bánunk és gondolkodunk nagyobb számokkal.
Könnyebben gondolkodunk valaminek a kisebb darabjaival.
Ha 10 000 dolláros hitelünk van,
amit két éven belül rendezni akarunk,
az évi 5000 dollárt jelent.
Mennyi ez havonta?
Mennyi ez heti és napi leosztásban?
Azután automatizáljuk a befizetéseket!
Éljünk az eszközökkel, amelyek könnyebbé és biztosabbá teszik az életet!
Ha automatizálunk valamit,
például hogy valamennyit havonta félreteszünk,
azt csak egyszer kell eldöntetnünk.
A hitelkártya hatékony eszköz.
És az élet nehéz pillanataiban segíthet a felszínen maradni.
De könnyen megcsúszhatunk,
és ez nem a személyes kudarcunk.
Így működik a játék.
A feliratot fordította: Molnár Gábor