Să începem.
Imaginează-ți o călătorie pe tărâmuri nesfârșite, vrăjite,
precum Evanston și Pilsen, și poate, într-o zi,
dacă avem noroc, Schaumburg.
Pachetul de francizare a The Original Beef of Chicagoland
va face ca minunatul și maiestuosul sendviș de pe bulevardul Orleans
să fie livrat în tot statul Illinois.
Eu, Chi-Chi Zucchero,
Chuckie DeValentino, Albert Schner și Caș
promitem să oferim calitatea temerară a mărcii Berzanno
șapte zile din șapte
fără bătaia de cap a sălii de servire sau a coșurilor.
Nu!
Taci, Carmen! Nu mă fâstâcești cu ochii tăi albaștri!
Mă aștept să semnezi pe loc!
De acord.
- Buongiorno, Natalia! - Buongiorno! Grazie.
Mai trăim?
Cât de cât.
Tina e la piață. E la limită cu banii, dar o să avem destul pentru două zile.
Primim iar carne, dar comenzi mai mici.
- Așa. - Și o să avem bani de salarii.
Incredibil.
- Da. - Ce, nu-i incredibil?
Dacă toate serile ar fi de acum înainte ca aseară, da, ar fi incredibil.
Ce profit am scos?
- Zero. - Zero?
- Cum mă-sa? - Avem de plătit salarii și ingrediente.
Am cumpărat țevi, am reparat un perete…
- Profitul e infim. Un meniu costă 190 $. - Dacă mărim prețul?
La 190 $, e o ocazie deosebită. La 200 $, e nebunie curată.
Mai știi cuplul ăla care s-a logodit aici?
Da, eu și Neil am oficiat logodna.
Lucrează la Pellegrino
și te-au invitat la un seminar internațional de ospitalitate.
Internațional? Unde?
În Japonia.
Da…
Le răspund în numele tău, da?
Să văd ce program am.
Eu și Sweeps…
finisăm graficul Căi către succes și ar mai fi o groază de chestii…
Richard…
mai bine du-te.
De când n-ai mai urcat într-un avion?
- Mă mai gândesc. - Bine, dar să-mi spui și mie.
Câte ture pe diseară?
Incredibil!
- Ar trebui să țină. - Da, exact!
- Doar ți-am zis să faci așa! - Mă duc… să văd acoperișul.
- Te ajutăm? - Nu.
- Bine! - Bine!
Nu, lasă c-o luăm noi.
- Ți-am zis! - Aia voiam să fac!
- Ți-am zis să iei o cheie… - Banda ținea.
- Ba n-avea cum. - Ba da.
- Ba nu! - N-aveam scula aia.
- Deci ce s-a întâmplat? - Greu de zis. A căzut prin el.
- Cine? - Ted.
Ce căuta pe acoperiș?
Habar n-am, sincer să fiu. Și-a dezlegat coarda.
- Bun, astea-s toate? - Da, chef.
- Mai multe decât ieri. - Asta ar fi ideea.
- Un pic mai mult zi de zi. - Da, dar…
- Ce? - Lasă, e-o tâmpenie.
Ba nu, zi!
Aseară am avut mai puține ingrediente și se împuținau văzând cu ochii.
Dar a fost prea tare!
Mai vreau așa.
- Ce, vorbesc aiurea? - Nu, chiar nu.
Și-apoi am fost așa de aprinsă, că nici n-am putut dormi.
- Nici eu. - Da…
Dar apoi m-am gândit c-am avut o mână,
mai degrabă pe amândouă legate la spate, și tot ne-am descurcat.
Înțelegi? Și m-am tot gândit că nu s-a terminat.
Încă nu ne dăm bătuți.
O să… O să luptăm împreună, toți.
Asta-mi place.
- Și mie. - Da, știu.
Știu!
- De aia-mi ești bucătar-șef! - De-aia!
De-aia!
'Neața.
Iete cine-i!
- Banca aia de unde mai e? - Au scos-o instalatorii de la subsol.
- Pot să stau și eu? - Poți.
- Scuze că nu ți-am zis… - Scuze că te-am băgat în mă-ta.
Auzi…
Am…
Partea creierului care e cu afacerile, care nu merg chiar strună,
se tot gândea: „Nepotu-meu ăsta mi-a băgat toată afacerea în pământ.”
Mă enervam.
- Știu, de-aia… - Stai așa.
Eram turbat rău de tot.
Turbat de mi se punea pata pe creier și cred că pe bună dreptate.
Din nou, am investit în tine, pricepi?
Și-am luat-o-n mână rău de tot.
Ca să ne înțelegem, da, eu am hotărât
să mă bag în cloaca asta cu haleala curului.
E vina mea, buba mea, da?
Revenind,
nu partea asta a creierului meu te-a băgat în mă-ta.
Pardon, care parte mi-a zis de mama?
Cealaltă.
Aia care…
te iubește de nu mai poate.
Carm, nu vreau…
Nu vreau să renunți.
Înțelegi?
Nu poți da bir cu fugiții doar fiindcă e greu
sau fiindcă-s șucărit pe tine sau fiindcă ești trist.
Noi, ăștia din familia noastră, prea ne lăsăm păgubași.
Nu zic de familia din restaurant.
- Zic de neamul nostru. - Așa e.
M-am lăsat de toate slujbele de care m-am apucat la viața mea.
N-am niciun căcat de pasiune.
Adulmec banii, atât. Apropo, genial plan.
Uite cât de rupt în cur sunt acum. Din nou, nu e vina ta. E numai a mea.
Sunt așa de rupt în cur, că mă bazez
pe bunăvoința „investitorilor” Computer, Caș
și a vreunui alt jeg ca să intru pe felie cu Ebra.
Cam în apele astea mă scald, deci nu te lăsa păgubaș.
Scuze, ce e cu Ebra?
A zis că discută cu tine. Nu ți-a zis? Ceva de-o franciză.
- Adică pentru Ursul? - Nu, pentru Beef.
Bucătării-fantomă, doar cu livrare, ce căcat or mai fi și alea.
Lua-m-ar dracii, e…
E genial.
- Chiar? - Da.
Unchiu' J, tot ce zici tu acum…
Ai dreptate.
Așa e, cum zici.
De-aia trebuie să plec.
Lee avea dreptate.
În toată istoria omenirii, aud că-i dă cineva dreptate și ăluia.
Da.
Ce căcat a mâncat furunculul ăla pocit de-i dai dreptate?
Rupi tipare rupând tipare.
I-auzi!
Fițoase vorbe.
- Restaurantul o să fie bine. - Aoleu, iar mă sperii!
- E bazată. - Asta știu, dar restaurantele nu-s.
Ba ăsta e.
De unde știi tu, tinere?
Am lucrat în restaurante.
Te-ntreb ceva?
Dacă vreau să mă combin cu DD, trebuie să-i cer mâna?
Nu discut așa ceva cu tine.
- Vreau s-o fac ca la carte. - Nu vorbim!
Vreau s-o scot la cină!
Mulțumesc că m-ai sunat.
Serios?
Știu că v-am sunat și v-am lăsat mesaje, dar m-am angajat ca somelier.
Știu, nu-mi vine să cred. E un restaurant de familie.
E de când lumea și încep de azi.
Nu, sunt optimist. Chiar sunt.
O să încerc aici. Mulțam fain că m-ai sunat.
Scuze dacă te-am dezamăgit, dar te anunț dacă-ți pot trimite pe cineva.
Mersi din nou.
- Ești gata? - Normal.
- Hai! - Rupem stilu'!
- Da, dom'le! - Da.
Bun, așa o să fii pregătit pe cinci zile.
Urmezi ghidul cu sfințenie.
- O să operezi solo. - Bun.
Putem dubla cozonacul?
- Da, n-ar fi rău. - Da.
- Să nu mai facă Carmy eroisme de-alea. - Nu. A fost impresionant, dar și penibil.
A făcut el nebunii și mai și.
Mai bine nu știu.
Aoleu, băga-mi-aș!
Hai…
- Închide ușa! - Ce faci…
Ce faci aici?
Cred că am atac de panică, băga-mi-aș.
Draci…
- Să plec? - Nu, dar taci.
Bine.
La ce te gândești?
Habar n-am, la toate căcaturile.
La moarte… Nu știu.
Așa, dar…
De la ce crezi că a pornit?
Că mă pot duce în Japonia.
Richie, bestial!
N-am zburat niciodată.
N-ai zburat niciodată.
Nu.
E…
- E de groază. - Da.
Da, normal. E oribil cu avionul.
Mă-ncurajezi de te rupi în cur!
Nu, adică…
Carmen, ai zburat prin toată lumea! Încurajează-mă!
- Adică aeroporturile-s de căcat. - Cheam-o pe Tina.
- Scuze, stai! - Cheam-o pe Tina!
Stai așa! Zborul nu-i problemă, dar aeroporturile-s de căcat.
Acolo te ia anxietatea, în gloata aia.
Acolo te simți nașpa, că zborul e…
Da… Asta așa-i, nu?
Da, zborul e chiar mișto.
Liniștitor, chiar.
- Așa zic și eu. - Ești în lumea ta.
Asculți muzică.
Eu ascult cărți audio, dar…
- Asculți de-alea. - Da, ascult nonficțiune.
Da, sigur.
Te mai apasă și altceva?
Nu știu.
Ce să zic…
Pe mine mă lua uneori anxietatea
când ieșeam dintr-o zonă de confort
și intram într-o zonă în care nu credeam că o să mă simt în siguranță.
S-ar putea, da.
- Da. - Știu și eu, ia-o ca pe o pregătire.
Bun…
- Sună bine. - Da.
Ce pregătire?
Ca să devii om de afaceri internațional.
Cam asta și ești, nu? Om de afaceri internațional.
Nu prea mă văd așa,
dar aș putea fi considerat om de afaceri internațional…
teoretic.
Da.
Bun.
- Bun, poți pleca. - Bine, sigur.
- Mersi. - Cu plăcere.
Căcat.
- Isuse… - Iar s-a blocat!
- N-are cum! - S-a blocat!
- Fac mișto. - Băi nene…
- 'Te-n cur… - Hai sictir!
- Valea! - Ieși și tu?
- Mai lasă-mă… - Te las.
Mai lasă-mă un pic.
Sunt din nou stăpân pe mine. Azi voi vorbi cu Carmen.
Marfă! Te uiți în ochii lui și-i zici ce și cum.
- De acord. - N-are cum să refuze.
- N-are cum. - Îi faci un bine.
Poate doar să-ți mulțumească. Dacă zice altceva, îl bagi în mă-sa!
- Dacă refuză, trosnește-l! - Îl trosnești!
- Îi bag dinții pe gât. - Îl tai dacă zice că nu vrea.
- Nu mai vorbesc în viața mea cu el. - Dacă te refuză, îi fac felu'.
- Sită-i fac beregata. - Îl mierlesc, să mor eu.
Nu vreau să-l omor, ci doar să zică „da”.
Stai calm, că ți-l omor eu.
Domnilor, vă voi prezenta ideea mea.
- Cum te simți? - Bine. Tu?
Da, bine.
Bun.
Ce-ai de gând?
Voiam să-ți tai niște ceapă.
Nu, mersi. Gata cu ceapa.
- Ce? - Eu te-am întrebat…
ce-ai de gând cu slujba, în sensul ăsta.
Păi…
nu știu, încă n-am vorbit, dar cred că am o idee.
- Serios? - Da.
Și-mi zici și mie sau…
La sfârșit, știi?
Da.
Știi să faci ceva?
Scuze, în afară de gătit.
- Nu știu. - Bravo!
- Mda… - Intri în forță pe piața muncii.
Cum ai de gând să-ți scrii CV-ul?
Ți-ai făcut vreodată un CV?
Nu, dar pot scrie acolo „stres”.
- Tare! - E bine?
- „Scuze!” - „Scuze!”
„Ajutor!”
Habar n-am…
Pe mine clar m-ai da pe spate.
Dacă aș primi așa un CV, aș zice că ne trebuie vreo zece de-alde tine.
Mă rog, aici o să găsești mereu un post.
- Aici? - Da.
- Mulțumesc, chef. - Da, dar n-ai lucra cu mine.
- Ai vinde la geam, la fast-food. - Da.
- Sub aripa lui Ebra. - Da, așa.
- Cu Ebra. - Mentorul tău.
Da…
- Auzi, mă întorc imediat, da? - Bine.
- Ce ziceți? - Fascinant.
- Lungă a dracu'. - Dar datele-s excelente. E bună.
E crunt, mai taie.
I-ai zice lui Ayn Rand să taie din Izvorul?
Dac-ar umple cinci șervețele, da, i-aș zice să mai taie.
Astea sunt șervete.
Mi-ai băgat în cap prescurtări de căcat.
Ne pregătim, să fim toți pe aceeași lungime de undă.
- Hai salut! - Salut!
Carmen, te rog!
Să începem.
- Imaginează-ți că suntem în călătorie… - Da, sunt de acord.
- Ce? - Cu franciza.
- Nu asculți și restul? - Nu e nevoie.
Datorită vouă e fast-foodul cum e.
La treabă!
Mulțumesc!
Mulțumesc, Carmen.
N-avea ce zice altceva. Și nu s-a lăsat cu trosneală.
Dar eu îl trosneam.
Acoperișul e în regulă. Încercați chiuveta.
- Bine, mulțumim! - Cu plăcere.
- Îți dau cardul meu, ți-am zis. - Bun.
- A plecat. - Da.
Super! Încerci chiuveta?
Da, dar tu ești mai aproape. Încearcă tu.
Da, numai că eu lucrez aici și am o groază de făcut.
Tu ești îmbrăcat ca un instalator și credeam că ăsta-i mersul.
Eu sunt îmbrăcată ca chef. Fiecare cu treaba lui, aș zice eu.
- Da, clar. Știu. - Mersi. Fătălăule.
- Cum ai zis? - „Mersi.”
- Ba nu, ai zis altceva. - Că să încerci tu chiuveta?
- Parcă m-ai făcut „fătălău”. Sau nu? - Nu…
- Nu? Bine. - Nu…
- Ea e cheful nostru. - Da, clar.
- Mamelucule. - Poftim, chef! Iar!
- Am zis că… Doamne! - Nu…
- Ce? - Mi-e sete!
Nu știm dacă merge chiuveta și-mi trebuie apă.
- Vrei apă? - Da.
- Hai că rezolv eu. - Bine.
- Să trec la treabă? - N-ar fi rău.
- Bun, las' pe mine. - Vă sunt foarte recunoscătoare.
Sunteți aici datorită familiei Berzatto, dar mă bucur că ați rămas și…
- Da, mulțumim. - Pentru?
Pentru monologul ăla în barbă.
- A fost mișto. - Ce?
- Nimic. - Bun.
- Hai că bag la chiuvetă. - Mersi!
Mersi frumos, fătălăule.
Chef… Chef, ce-ai zis?
- Salut! - Salut!
- Îl știi pe unul, Peter Clark? - Ce?
Îl știi pe unul, Peter Clark?
Mi-a lăsat mesaj, cică vrea să dea de tine ca să vorbiți despre restaurant.
- Așa, și? - Nu știu.
- Cică te-a sunat de cinci ori ieri. - Habar n-am cine e.
Da, logic…
Stevie mi-a trimis celălalt număr, în caz că ai uitat.
N-am uitat.
Ai sunat-o?
Mâine.
Deci chiar pleci?
N-am cum să stau, Nat.
Nu te roagă nimeni, scumpule.
Îl sun pe Albert!
Marcus!
N-ai văzut nimic.
Ticălos ce ești!
- Sunt chef. - Ce mi-ai făcut?
Am vrut o dată o lingură ca să gust ceva.
N-aveam și am jurat atunci să nu mai rămân fără lingură niciodată.
Dar alții au rămas fără linguri!
Nu e grija noastră.
- Și dacă-mi trebuie mie? - Ne înțelegem noi.
Bună, Ebra. Ce e?
Ebra?
Tu ești vulpoiul!
- Exact. - Mi-ai făcut zob inima!
Mă scuzi, Luca. Caut fărașul să-mi mătur inima de pe jos.
Sigur.
E țăndări pe podea!
- A văzut sertarul cu linguri, așa-i? - Da.
Sunt diafane, cred că ăsta e punctul lor forte.
- Da, trece lumina prin ele. - Buchetele înțesate nu merg.
Mai bine ca nimic să nu distragă atenția de la mâncarea superbă.
Poate mă înșel, dar e perioada crizantemelor, nu?
Da, de unde știi?
- Am pronunțat bine? - „Crizanteme”? Poți să le zici „'teme”.
- „'Teme”? - Noi, cei din branșă, așa le spunem.
- Cred că am putea maximiza așa. - Ar fi o soluție.
Nici lalelele nu-s rele, dar „'temele” țin și ele mult.
- Facem o pauză? Revin imediat. - Sigur, aici mă găsești.
- Chef! - Chef, ești bine?
Da.
Ba nu, excelent.
- Tu? - Și eu.
Mișto.
Bun, îți zic din start că diseară vom avea doi clienți fideli, cu o logodnă.
La ce oră?
La 19:30. El vrea să-i ceară mâna după cină și a cerut turul bucătăriei.
Bine, Romeo… Avem VIP-uri?
Da, trei. La 17:45, 18:30 și la 20:00.
Marfă! Bun, 90 de minute la fiecare masă.
- Da, a mers de minune aseară. - Repetăm figura.
- Bine. - Chef…
Chef.
Încă le am.
Bun!
- Aranjamentul ăsta e perfect! - Îți place?
- Bună, cum merge? - Bună!
Binișor.
- Îmi convine și-așa. - Da.
- Mai bine rămânem la porțiile mici. - Da, fără discuție.
- Bine. - Te pot ajuta cu ceva?
- Nu, mă descurc. - Nu?
- Mersi, chef! - Mersi!
Auzi, Syd?
Ce e?
- Ai fost extraordinară aseară. - Cu toții am fost.
- Tina a făcut minuni cu varza aia. - Da, știu.
Marcus parcă era în Titanii.
Da, au fost grozavi, dar tu ai fost fabuloasă.
Stau aici și mă uit la cifrele astea…
E de obicei cea mai dificilă parte a zilei pentru mine.
E un stres, un chin și de obicei sunt îngrozită.
Dar azi n-am nicio grijă.
Fiindcă avem cât de cât o parașută?
Fiindcă avem un căpitan.
Știi că aseară a fost iadul pe Pământ.
Da, așa e.
Dar știi senzația aia pe care o ai când…
poate ești acolo unde ți-e scris?
Da, o știu.
Alde Fak, adunarea!
- Chef! - Chef!
- Vă ascundeați acolo? - Nu, așteptam semnalul.
- Diseară avem petrecere de logodnă. - Bine.
Ora 19:30, masa 20. El vrea să-i ceară mâna fix după desert.
Hai să facem treaba și mai și, băieți.
Scoatem masa de bar pe terasă, punem lumini, flori, facem atmosferă.
Ea lucrează la un acvariu.
Am o față de masă cu motive marine și mă gândeam s-o punem pe masa lor.
După marele moment, îi ducem în bucătărie la un toast cu șampanie.
- Da. - Înțeles?
- Da. - Începeți.
- Chef! - Chef!
- Am de semnat de primire, vin imediat. - Bine.
Număr necunoscut
- Alo? - Carmen Berzatto?
Da, eu sunt.
Sunt Peter Clark.
Greu mai dă omul de tine. Te-am sunat de șapte ori.
Scuze, în legătură cu ce?
Unde mă-sa-i cutia aia pentru nunți?
Băi, a mutat careva cutia pentru evenimente?
Ce n-aș da să ne vezi acum, amigo…
Ce-ai pățit?
- Nimic, n-am nimic. - Carmen…
M-a sunat Peter Clark.
Stelarul.
Deja? De aseară?
Nu aseară a venit.
Dar când?
Acum vreo două luni.
Mai știi seara cu zăpadă artificială?
Draci…
Stai puțin, și ăla de aseară cine era?
Un client.
Vreau să știu ce-a zis?
A zis că…
A zis multe, că…
Scuze…
A zis că mâncarea per total a fost cu adevărat de excepție.
Și creativă.
Avem un talent incontestabil.
Dar?
A zis că nu-i stă gândul decât la scoicile mâncate aici
și că s-a simțit minunat.
Atmosfera i s-a părut vioaie fără a părea prețioasă sau forțată.
Ne-a dat o stea?
V-a dat două.
Și mă gândeam că poate…
- …așteptăm până închidem… - Da, așa zic și eu.
Ca lumea să fie cu mintea la treabă…
- Pe fază. - Da.
- Felicitări! - Mulțumesc!
Da, la greu… La fel și ție.
Bun, bun…
Bun…
Ai reușit.
- Ai luat tot? - Așa cred.
- Mersi că m-ai adus. - Cu plăcere.
Știu multă lume la Copenhaga, pot să-ți pun o vorbă bună.
- Mersi fain. - Dar să nu mă faci de râs.
Carmy a pus șorțul în cui, deci unul din noi trebuie să-i ia locul.
- Ne luptăm pe viață și pe moarte? - N-are cum altfel.
Nu m-ar încânta, dar sigur te-aș omorî.
Glumesc.
Mă duc la restaurant să exersez în ziua mea liberă.
Nu mă mir.
Nu există comparație. Ai învins deja.
- Te-ai dilit. Du-te și te urcă-n avion. - Da.
Trebuie să recunosc.
Am lucrat în cele mai tari restaurante, cu cei mai buni chefi și…
Ursul…
e mai presus de toate.
Are ceva ce nu găsești la celelalte.
Ce?
O familie.
Plec.
- Te iubesc. - Și eu.
- Ținem legătura. - Da.
Sunt fetiță mare!
Zi: „Hai, Urșii!”
Da, mamă. S-a rezolvat tot.
Hai, Urșii!
Da, am rezolvat și cu tortul, și cu baloanele.
Nu-i nevoie să-i mai adaugi tu zvâc.
Avem destul zvâc și așa, crede-mă.
Îți pap piciorușele!
Nu, fără DJ! Nu ne complicăm.
Nici vorbă! Ce aiurită ești!
Bine, te iubesc și eu.
Ce-ai furat tu?
Ce e?
Nimic.
Bucătar-șef! Mișto titlu!
- E oficial. - Ești dată naibii!
Doar ți-am zis.
- N-ai mințit. - Nici n-am nevoie.
Și deci zbieri la oameni și dai cu oale de pereți?
Da, nu mai sunt la fel. Acum sunt o dementă.
- Ce mișto! - Nu?
Ba da, mișto! Și prinde bine.
- Fiindcă mă descarc. - Tocmai.
Da, nu mă mai iau de tine, nu-mi mai vărs nervii pe tine.
Ai văzut? Slujba asta nouă e deja o binecuvântare.
Să știi.
Crezi că-s în stare, nu?
Sunt convins.
- Minți, scârbă! - N-am vrut să-mi sari în cap.
Sunt bucătar-șef! Sunt… civilizată.
- Nu sar în capul nimănui. - Acum cine minte?
Auzi…
O să fii cel mai tare bucătar-șef.
- Nu mă minți? - Niciodată.
Pupici! Dă pupici!
SPAȚIU PENTRU BUCĂTĂRIE SUNAȚI-L PE TONY
Atât! Franciză, nene!
- Punem aragazele acolo. - Tare!
Feliatorul, în spate.
- Frigiderele le punem aici, jos. - E gol, ce mă-sa?
M-am prins, bucătărie-fantomă! Invizibilă! E pe-aici, dar n-o vezi!
De ce ești așa de pesimist? Mereu cauți nod în papură. O să fie tare!
Albert, dăm drumul la treabă! E perfect!
O să îți trimit imediat toate actele pe e-mail.
Ce să mai fac?
Cum spui tu.
„Nu mint! M-am protejat!”
- Doamne! - „I-am zis că mă cheamă altfel!”
- Ăsta e văru' Moody. - El e.
Următorul!
„Era așa de pocită, că s-a dus la zoo și i-au dat ăia bilet să intre…”
„Și-un bilet ca să iasă.” Da, ăsta-i unchiu' Red.
Ba nu, frate-miu, Zeke.
- Ce? - Zeke!
- Ba nu se pune, că-s gemeni! - Bun, ultimul.
„Un cal! Regatul meu pentru un cal!”
- Clar, Sir Derek Jacobi. - Așa e.
„Roma este gloata. El le va aduce moartea și ei îl vor iubi.”
- Ești tare! - Păi…
Ce faci azi?
- Mulțumesc. - Mulțumesc.
Păi să mă gândesc… Azi am și eu liber după un secol.
Stau cu tine, mănânc de-astea până dau în comă,
apoi nu mai vorbesc cu nimeni toată ziua.
- Perfect! - Mersi, așa zic și eu.
Am încercat din răsputeri să n-aduc vorba despre asta.
Doamne! Termină odată! De ce rânjești așa? Termină!
Bine, gata. Îl pun deoparte.
Dar să știi că-s foarte mândru
și e cea mai tare chestie din viața mea.
Și te iubesc tare, tare mult.
- Gata, am zis ce-aveam de zis. - Bun.
- Gata? - Gata.
- De tot? - De tot.
- Bun! - Nu mai aduc niciodată vorba!
- Nici n-ai ce vorbă să aduci. - N-am!
E tare de tot.
- Doamne! - Eu mănânc, atât!
- Ca tot omul? - Da.
- Mda… - Pot să tai cu o mână.
Ba n-aș prea crede…
…revine cu două stele
Pe Sue o știu de peste zece ani.
E foarte, foarte drăguță.
Oricum avea să meargă de minune, dar ea e mană cerească. E minunată.
- Nu știu… - Ce nu știi?
N-am mai făcut așa ceva.
Carmy, o să fie floare la ureche.
Ești băiat bun, dar și ciudățel.
Ai o slujbă ciudată, ai de-a face cu mulți oameni neplăcuți.
Ai o groază de povești de spus.
Când am cunoscut-o pe Michelle, încerca să-mi ascundă
cât de dement e neamul ăsta al tău, dar pe asta trebuie să insiști.
Ai povești, traume, chestii sumbre și mâncare.
- Da. - O să le placă la nebunie.
E invers față de când vinzi o casă. Începi cu bântuirile.
Te invidiez. Aș vrea să fiu în locul tău.
Eu am o slujbă banală, o soție superbă și părinți oarecum simpatici.
Eu n-am nimic, tu stai pe o comoară.
O să fie bine.
Da. Ai zis bine, mersi.
Nu mai contează dacă zâmbești sau nu. E o chestie demodată.
Bun…
Bun.
Mă aștepți?
- Aici? - Da.
Bine.
Bine, mulțumesc.
Baftă, vere. O să iasă bine.
Bună ziua.
- Am venit la Sue. - Cum vă numiți?
Carmen Berzatto.
- O anunț acum. - Bine, mulțumesc.
- Carmen? - Da, bună!
- Sunt Sue. - Bună, Sue!
- Îmi pare bine. - La fel.
- Ia loc! - Mulțumesc.
Relaxează-te.
Deci îl cunoști pe Steven?
Da, e vărul meu.
După mamă sau după tată?
- Eu am o familie numeroasă. - Da, e mai greu de explicat.
Am înțeles, am și eu câteva rude de-astea.
- A spus că ești chef. - Am fost.
Acum nu mai sunt.
Am citit că erai bunicel.
- Cât de cât, da. - Spune-mi, cum e?
E ca la TV, cu zbierete și circ?
- Da, uneori. - Sunt convinsă.
Când mă uit la chestii cu restaurante, zbier și eu la TV.
„Tăceți dracului odată!”
- Da, asta cam așa e. - „Ascultați!”
- E mult scandal… - Da.
Bun, Carmen… Ți se spune Carmen, nu?
Da, sigur. Sau Carmy.
Carmy… Ce te aduce la noi, Carmy?
Păi…
Cred că întotdeauna am fost pasionat…
pasionat…
Scuze, am un pic de emoții.
- Nu ai de ce. - Bine.
Scuze…
Întotdeauna am căutat o cale de a-mi exprima…
creativitatea.
Îmi place mult să desenez…
Îmi place arta.
Asta mi-a stârnit pasiunea pentru mâncare, profesional vorbind.
Spun cumva tâmpenii? Scuze…
Nu, poți spune orice dorești.
- Mulțumesc. - Nicio problemă.
- Familia mea avea un restaurant și… - Minunat!
În copilărie, cred că…
Nu știu, îmi plăceau…
culorile mâncării.
Îmi plăcea cum se schimbau în timp ce era gătită și…
Eu și soțul meu am fost la restaurantul Ever.
Ai auzit de el?
Da, am lucrat acolo.
Firește.
Ni s-a adus la masă un antreu… Un spectacol, mai degrabă.
Comandaserăm doar mazăre cu carne.
Am făcut ochii mari și ne-am spus:
„N-am mai văzut în viața mea nuanța asta de verde.”
- Era… - Un verde viu.
Da, exact.
Deci renunți la bucătărie. E…
E un pas uriaș, sunt convinsă.
Te-ai gândit ce ai vrea să realizezi sau să încerci?
Da.
Săptămâna trecută am avut la restaurant o seară în care totul a mers prost.
De la bun început, cu ploaia și tot restul.
- A fost cumplit. - Îmi pare rău.
Mai trecusem prin așa ceva, toate restaurantele sunt haotice.
Prin natura lor,
sunt cu totul imposibile.
E o profesie periculoasă. Îți macină nervii.
E foarte…
E foarte dificilă.
Dar obstacolele, piedicile…
- Ele îți oferă satisfacția. - Da.
După ce le depășești, ai satisfacția reușitei, succesului,
dar o savurezi doar o clipă, că apoi trebuie s-o iei de la capăt,
cu alte obstacole a doua zi.
Și cred că multă vreme…
Scuze, mai bine zis, în tot timpul în care am fost chef…
cred că…
am vrut doar s-o scot la capăt pe ziua aia, să răzbesc și atât, să…
să supraviețuiesc.
Și…
n-am vrut să-mi cunosc colegii,
nu m-a interesat să mă apropii de ei.
I-am văzut doar ca pe…
ca pe niște unelte care să mă ajute să supraviețuiesc
în bucătărie.
Iar servirea din seara de care vorbeam a fost cea mai oribilă din cariera mea.
A fost un haos cum n-am mai văzut.
Nu din cauza angajaților, ci a împrejurărilor.
Și…
Știu că, dacă eram…
dacă eram eu la cârmă,
dacă eram eu chef principal…
mai rău făceam.
Da, aș fi supraviețuit, dar…
i-aș fi chinuit pe ceilalți, fiindcă așa mă chinuia și pe mine slujba.
Așa m-am chinuit pe mine însumi,
fiindcă de multe ori
mă apăsau o groază de gânduri,
iar asta fiindcă de multe ori în capul meu e haos.
Iar servirea asta…
Toți au pus mult suflet.
Toți au tras din răsputeri și au dat dovadă de atâta iubire,
încât n-am avut senzația…
că vreunul din ei voia doar să supraviețuiască.
Am văzut un colectiv, oameni care se susțineau reciproc,
încercau să se ajute unii pe alții.
La ce nebunie a fost, și chiar a fost nebunie curată atunci,
ar fi putut ieși un complet dezastru…
dar n-a fost așa.
Am avut prilejul să văd toată echipa „înscriind”
și a fost…
minunat.
Deși a fost oribil, n-am simțit în viața mea plăcere mai mare.
Am înțeles…
E…
Cred că te întrebasem ce ți-ai dori să realizezi sau să încerci aici…
Scuze!
…ca stagiar la o firmă de arhitectură, dar…
Da, scuze.
Te simți bine?
Da.
Fără limite
COPENHAGA
Știu că e ziua ta, drept cine mă iei?
Voiam să-ți arăt un pic unde lucrez, apoi mergem să ne distrăm.
- Da? - Da.
Bine. Dar să știi că restaurantul e foarte serios.
E foarte elegant și profesionist.
N-ai voie să râzi!
- Ca unchiul Carmy? - Ce zici?
Serios ca unchiul Carmy?
Exact așa! Fix ca unchiul Carmy!
Bun, acum la dreapta! Asta e bucătăria.
Ia uite aici!
Stai! Aici se fac toate deserturile.
- Ce zici? - Bine.
Puiule, e un întrerupător după perete. Aprinzi tu lumina, te rog?
Mulțumesc!
Mulți ani trăiască
La mulți ani, dragă Eva
Mulți ani fericiți!
Suflă!
Bravo!
Haideți, copii!
- Poftim. - Ce e?
Cele necesare în călătorii.
Am zburat în străinătate doar o dată, dar nu mi-a plăcut deloc.
Ai acolo cam tot ce mi-a prins bine sau mi-am dorit să fi avut.
Pastile pentru greață, pentru dureri de cap,
pentru dureri de burtă
și pentru când nu te doare neapărat burta, dar simți nevoia să râgâi.
Și jumate de Xanax. Nu-ți trebuie mai mult. Așa…
Dopuri pentru urechi, în caz că-ți pocnesc timpanele în avion.
- Multivitamine? - Da, pentru dus și pentru întors.
- Mulțumesc, chef. - Cu plăcere.
Habar n-ai!
- Tort! - Vrei prima felie?
Vrei? Respect!
Bun, îl tăiem acum…
- Dacă vrei, anulez plecarea. - Ce?
Conferința e peste patru zile,
dar fac mai bine de o zi la dus și mai bine de o zi la întors.
Mai e și fusul orar, deci cred că o să pierd o zi.
Plus că lângă Tokio e un muzeul al ninja și voiam o zi numai ca să-l văd.
- Dar mă simt prost că vă las. - Te înțeleg, dar o să ne descurcăm.
O să ne descurcăm datorită ție.
O să fie mișto, o să-ți placă.
Așa zic și eu. Mulțumesc.
Cât de mare să fie felia?
- Vrei ceva de acolo? - Da.
Așa…
- Abțibilduri. - Abțibilduri.
Și dulciuri cu arome ciudate.
- Arome ciudate. - Da.
- Sau de ediție limitată. - Așa, ediție limitată.
Dacă-ți faci o poză la o cabină foto,
dă-mi-o mie, să te văd așa…
- Da. - Bine.
Ți-aduc și o sabie de samurai. Mulțumesc.
Către Mikey Aveai dreptate cu Ursuleața Claire
Mă gândesc la tine azi Netrimis
Toate bune Netrimis
SOS DE RAȚĂ - CÂRCEL DE MAZĂRE - WAGYU
BOABE DE MUȘTAR MURATE
E de vanilie.
Tati strânge lumânările!
Nu!
Ne grăbim!
Aoleu! Mă ocup eu!
Pe bune, n-a băgat nimeni mâna în el?
- Da. - Cum e la gust?
- Eu tai, tu pune în farfurie. - Bine.
- S-ar putea s-o scap… - Hai!
- Da. - Vreau colț!
Nu, colțurile sunt ale copiilor! Adulții mănâncă miezul! E lege!
URSUL
Dar e cel mai bun!
Cât de mare să fie felia?
Imensă? Pot tăia una imensă.
Vrei colțul ăsta sau…
- Să ia careva colțul înaintea mea! - E de vanilie!
Câți ani ai împlinit? Ai avut multe lumânări!
- Cincizeci. - Felicitări!
- Bun… - Emily, mama a zis că fără zahăr.
Îmi pare rău, n-am ce face.
- Syd! - Cadourile!
- Nu mă ajută nimeni! Îl tai singură! - Te ajut eu.
- Cuțitul ăsta e ascuțit bine. - Vrei altul?
Asta e treaba ta!
- Hai! - Poți și tu!
- Măcar pune pe farfurie. - La dublu!
- Hai, la dublu! - Hai!
Ți-o dau pe următoarea.
O să vă dau pe rând, da?
Subtitrarea: Adrian Bădițoiu