Allt väl?
Ja, jag bara... tar en cigg.
Du röker inte.
Ja, jag hämtar bara lite luft.
- Jaså? - Ja.
Du pratade inte med mig.
Jag var fokuserad.
- Jag gillar inte hur det här känns. - Inte jag heller.
Så vad är det?
Vad?
Jag pratade med Pete.
Ja.
- Jag ville prata med dig om det. - Och här är vi.
Okej.
Ja, jag borde ha...
Du tänker ge dig av.
- Nej, det ska jag inte. - Du lägger av,
- och du lämnar mig i sticket. - Nej, jag lägger inte av.
- Det är inte så. - Och du sa inget.
- Jag fick höra det från Pete, så... - Syd, vänta lite.
Snälla. En sekund, bara.
Det är det bästa för restaurangen.
Restaurangen kommer först.
Schyst.
Schyst?
Om du inte kan säga mer så har jag inget mer att säga dig.
Vad ska det betyda?
Det räcker inte! Säg nåt mer.
- Ja, jag försöker! - Är det för restaurangens bästa?
- Jag trodde du skulle bli glad. - Glad?
Glad? För vad? För restaurangen som förlorar pengar
- och kommer att stänga? - Nej, jag fixar skulderna innan jag åker.
Det visste jag inte. Tack så mycket.
- Gör inte så! - Gör inte så själv.
- Sydney, snälla... - Vad fan är planen?
Vad är din mästerliga plan för skulden som du försatte oss i?
Du kan inte skylla allt på mig!
Nej, bara mellan 50 och 75 %.
Det är ju inte allt. Och hur ska du fixa det?
- Berätta. - Vi har rätt team nu.
Så vi kan göra allt på rätt sätt.
Okej, rätt sätt, rätt team som du avlägsnar dig från?
- Jag försöker förklara. - Nej, kan jag slippa höra dig prata
en jävla sekund?
Så gör man inte.
Hjälp mig då!
Detta är allt jag gjort.
Allt jag kunnat.
Och varför är det mitt problem?
Det är ju det jag säger.
Att det är mitt problem?
Nej, tvärtom.
Förklara.
Jag tror att jag gjorde det här för att slippa göra andra saker.
Öppnade en restaurang?
Blev kock.
Vadå, som en flykt?
Visst, ja.
Jag menar... Välkommen till klubben.
Jag vet inte vad jag ska säga. Du älskar det här.
Jag brukade göra det, ja.
Inte nu?
Nej.
Det känns som om jag inte har nåt att ta från.
Inget att hämta nåt från.
Herregud.
Du älskar det här.
Ja, av nån jävla anledning gör jag det.
Det var ingen fråga.
Annars skulle jag inte ta all skit, inklusive nuvarande skit.
- Jag fattar. - Vad är det du fattar?
Jag bara...
Jag tror att jag satte annat i vägen
för att inte ta itu med saker och ting, jag är medveten om det.
Jag försökte nog sätta hinder i vägen.
Hinder?
- Hinder. - Som vadå?
Som att ändra menyn varje dag och att inte kommunicera.
- Att aldrig be om ursäkt... - Ja, jag tror det.
- Och bara vara en jävla plåga. - Jag tror att jag... Ja! Okej?
Jag tror det, men du kan inte låtsas som att du inte försökte komma härifrån.
Vad fan pratar du om?
- Sydney... - Nej, jag orkar inte.
Det handlar inte om det och jag orkar inte just nu.
Låt bli.
- Jag har känt Adam länge, du vet det. - Fy fan. Jag vet.
Kan du släcka den där?
- Du är inte bra på att röka. - Jag tänker bli bra.
Jag tänkte tala om det.
- Sen blev allt så sjukt jobbigt och han... - Jag fattar varför du gjorde det.
- Nej! Nej, men jag... - Jag fattar varför.
Men jag borde ha berättat det för dig och jag är ledsen. Det är inte okej,
utan ett symptom på hur jävla stört allting är,
och jag är ledsen att jag inte sa nåt, men du var en jävla galning.
- Jag vet, det är ju det jag säger. - Nej, på riktigt.
Jag försöker ju be om ursäkt för det!
Köra allt i botten och skrika åt Richie?
- Skrika åt alla? - Jag vet! Jag skulle också vilja dra.
- Jag fattar! - Nej, Carmy.
Jag vill att du ska veta att jag är ledsen att det blev så här
och för allt du har gått igenom.
- Och att din familj... Jo! - Det handlar inte om det.
Det är ju elefanten i restaurangen!
Jag är så ledsen för din familjs skull.
- Sluta, Syd. - Och att du
- och Nat... - Snälla, sluta.
...och Richie måste komma till jobbet varje dag medan ni bearbetar allt.
Jag tänker inte sluta. Jag är ledsen.
Jag gör inte det. För det är hemskt och jag vet att det är en jävla mardröm.
Jag är ledsen att det hände dig och att det händer dig,
men när du tar ut det på restaurangen och de som jobbar här,
på affärerna och på mig, det är för mycket...
Jag vet det! Det är därför jag måste lämna.
- För att göra vad? - För att sluta vara så här!
Hur då?
Jag...
Jag tror att jag har satt hinder i vägen. Liksom för att...
slippa ta itu med andra grejer.
Och nu försöker jag lösa det, okej? Så att det inte kommer i vägen längre.
Så att jag inte är rädd och springer ifrån det längre.
Det är toppen.
- Tycker du det? - Självklart.
Och det är toppen att Adam vill ha dig på sin restaurang.
Det är en riktigt bra möjlighet
och han är faktiskt rätt duktig.
- Var inte en jävla skitstövel. - Det är jag inte, han är bra.
Men du är bättre?
- Ja, långt bättre. - Grattis.
- Och det är du med. - Lägg av.
Du är allt jag aldrig kan bli.
Vad fan säger du nu?
Det är du. Du är omtänksam.
Du tillåter dig själv att känna saker.
Du bryr dig om andra, du är en naturlig ledare och lärare.
Och du gör allt det av rätt jävla anledning.
Och visst, jag fattar. Det är en bra möjlighet.
Det gäller skitmycket pengar och du kan anlita vem fan du vill.
Men det här stället börjar funka nu.
Det börjar kännas levande. Och du har sju personer där inne
som skulle hoppa framför ett jävla tåg för dig.
Jag gör allt jag kan för att hjälpa er lyckas, men...
Chansen till att nåt bra skapas där inne,
uppstod när du kom dit.
Och om det har en chans att överleva...
är det med dig.
Säg inte så.
Jag tror på dig mer än nånsin på mig själv.
Herregud.
Varför?
Du är The Bear.
- Tänk om du har fel? - Nej.
Men om du har det? Du ändrar dig var tionde sekund.
- Inte om det här. - Vad handlar det om? Du drar!
Du behöver mig inte, Syd.
Nej, men det är inte poängen!
Du ska för fan vara här!
Du sabbar för dig själv och sticker när allt går bra. Det är orättvist!
- Jag försöker ändra på det. - Du ska vara min partner!
- Jag är din vän! - Du beter dig inte som en!
Vad i helvete skriker ni två om?
Han tänker ge sig iväg.
Okej, gör rent utan honom då.
Han tänker lämna restaurangen!
Va?
Ja.
Lägger du av?
Drar mig tillbaka.
Jaså?
Drar du dig tillbaka? Du är 12.
- Jag orkar inte med det längre. - Orkar med vadå?
- Restauranger. - Är du hög?
Nej! Jag säger bara att jag slutar.
Okej.
Fint. Lycka till, amiralen. Vi skickar din klocka.
- Jag menar allvar. - Ja, jag fattar. Så klart, gå du.
Vadå "så klart"? Vad menar du?
- Nej, bara att du är bra på det. - Vad fan ska det betyda?
Vi har det svårt, tar tunga smällar.
Så ja, lämna oss i sticket.
Det är inte vad det här är!
- Klassiskt flyktbeteende. - Nej, det är det inte.
- Fly eller fäkta. - Jag vill säga nåt.
- Vi fäktar och du flyr. - Jag ska hjälpa oss ur skulderna.
- Jag sätter restaurangen främst. - Säg inte så.
- Det är det jag gör! - Precis som med familjen.
- Kom, Syd, för helvete. - Richie.
Jag är ledsen.
- Lyssna på mig. - Skit ner dig.
Jag försöker säga nåt.
- Skit ner dig! - Jag ber ju om ursäkt!
- Jag vill inte höra dina ursäkter. - Du lyssnar inte!
Richie, jag försöker säga nåt.
Jag vill inte höra dina sunkiga ursäkter. Sydney, jag går in.
Jag ska se över schemaläggningen.
Köksmästare Carmen gör oss en tjänst, vi behöver den lönen. Så tack.
Jag gick på Michaels begravning.
Vad sa du nu?
Jag ska gå in.
- Jag borde nog inte... - Nej. Stanna en stund.
- Varför sa du så? - Jag borde ha sagt det förut.
- Vad fan sysslar du med? - Jag är ärlig.
Försöker du jävlas med mig? Det finns ingen kylskåpsdörr här.
- Det gör jag inte. - Försök inte jävlas.
- Jag försöker berätta nåt. - För jag krossar dig.
- Sluta. - Jag jävlas inte med dig.
- Jag krossar dig, din jävel. - Snälla, Richie. Snälla du, sluta!
- Snälla, Richie. - Okej.
- Gick du på begravningen? - Ja. Jag var där.
- Vad hade jag på mig? - Va?
Om du var där så vet du det.
Jag har ingen jävla aning om vad du hade på dig.
Så du gick in utan att säga nåt eller prata med nån?
Jag var där en kort stund, sen gick jag.
Sen satt jag i bilen.
Varför det?
Det var för svårt.
Det menar du inte. Tror du inte det var svårt för alla?
Jag vet det, det var skamligt. Jag skäms, det var hemskt
och jag är ledsen, okej?
Fattar du hur jävla svårt det var för mig?
Ja, jag vet det.
Hon...
Hon sa bara en grej om hur...
Om att vi försökte klara av det,
men vi visste inte hur. Du, jag och Sug, vi tre.
Stopp. Vem är "hon"?
- Det var jag, innan du kom ut. - Okej. Fortsätt.
När jag kom hem var jag helt ställd.
Jag var så jävla förbannad,
och jag var så jävla fast och rädd.
Och jag visste inte hur eller vad jag skulle göra.
Om jag kunde gå tillbaka i tiden hade jag agerat annorlunda?
Jag vet inte.
Jag vet inte, men jag tänkte...
För första gången tänkte jag på det,
på hur det hände, och att jag aldrig tänkt på det förut, och hur ledsen jag är.
Hur ledsen jag är för jag insåg inte hur...
Vadå?
Hur du också hade förlorat nån.
Du avskydde mig.
Ja, det gjorde jag.
Varför det?
Därför att du var liksom...
Du var i min familj.
Du kände min familj.
Du fick umgås med honom.
Och du kände honom verkligen.
Du kände honom.
Ja, men inte på samma sätt. Jag kände honom inte som du.
Jag begrep inte varför han mådde dåligt.
- Jag förstår. - Och...
Jag försökte få honom att prata med nån och jag...
Jag tror inte...
Jag trodde att jag...
Om jag kunde stanna på The Beef kunde jag hålla ett öga på honom, men...
Jag misslyckades.
Du misslyckades inte.
Det kändes så.
Det gjorde du inte.
Jag trodde att det var därför.
Som jag inte gick på begravningen.
Nej.
Sluta, du röker inte.
Vem bryr sig?
Precis. Ge mig den.
Jag avskydde dig också.
Javisst.
Jag älskade... Jag älskar din familj.
Och de älskar dig.
Han älskade fan dig.
Jag vet.
Och de älskar dig, det vet du väl?
Ja, men det är annorlunda, som en kusin.
Du är mer än så, Richie.
Herregud, du är en jävla idiot.
Jag jobbar på det.
Jaså?
Ja.
Hur då?
Jag vet inte, det är därför jag måste iväg.
Jag saknade dig.
- Va? - Alltså...
Perioden när du var borta, så tänkte jag liksom på
var du var och vad du höll på med.
På alla upplevelser du hade.
En gång gjorde jag och Mikey en bilresa...
Vi skulle lämna nåt åt Jimmy och...
Vi åkte längs sjön utanför stan, spelade jävligt sköna låtar och...
I typ en halvtimme kändes det...
Jag vet inte, det kändes perfekt.
Bättre än så kunde det inte bli.
Jag och min polare var bara...
på jobbresa och njöt av stunden.
Och jag tänkte: "Fan, det är så här Carmens liv är."
Jag trodde att det var så du mådde.
Nej.
Så var det inte.
Jag var avundsjuk.
Jag köpte en jävla kokbok.
Köpte du en kokbok?
Ja, jag ville se vad som var så märkvärdigt.
Vilken kokbok köpte du?
French Laundry.
- Den är sinnessjuk. - Ja.
Det är inte ens en kokbok. Den är som Wechslers IQ-test.
En jävla cirkelformad stencil? Dra åt helvete.
Det är inte lätt.
Men jag tänkte att om grabben...
Han är ett jävla snille om han kan lista ut den skiten.
Är det inte fel att lämna allt det bakom dig?
Jag vet inte hurdan jag är.
Vad menar du?
Utanför köket vet jag inte hurdan jag är.
Men restaurangen kommer att...
Den kommer att klara sig.
- Ja. - Ja.
Jag vet.
Hur vet du det?
Hur jag vet det? Vi har ju kvar dig, eller hur?
- Säg inte att du också slutar. - Det beror på.
På vad?
Uppdaterade partnervillkor.
Okej, hur då?
- Ena sidan är Jimmy och... - Ja, det är...
Och på andra sidan jag, Nat och Richie.
- Okej, om det är vad du vill. - Jag behöver det.
Okej.
Ja.
Det går bra.
Vad säger du?
Jag vill inte...
Jag vill inte bli ambassadör på St Paddys Day.
- Vad fan ska det betyda? - Vad fan betyder det?
Jag uppskattar gesten, men...
Det här är mitt hem. Jag stannar.
Vem fan har tid med gester?
Är det på allvar?
Carmy?
Ja, det är på allvar.
Ja, för helvete, chef Sydney. Det är en förbannad ära.
I min officiella egenskap som partner har jag dock en fråga.
Exakt hur kan vi hålla stället öppet?
Fy fan, jag har exakt samma fråga.
Vi löser det.
Det gör vi.
Vad fan håller ni på med?
Vad har hänt?
Har du pratat med Pete?
- Om vad? - Avtalet.
Nej. Jag har tystnadsplikt. Vad händer?
Hörni. Vad...
Han ska ge sig av.
Han lämnar restaurangen. Alla restauranger, tror jag.
Han gick på Mikeys begravning.
Carm?
Översättning: Ingrid Berglund