Te simți bine?
Da, numai că... Am ieșit la o țigară.
Tu nu fumezi.
Nu știu... Am ieșit și eu la aer.
- Serios? - Da.
N-ai vorbit deloc cu mine azi.
M-am luat cu treabă.
- Nu-mi place senzația asta. - Nici mie, așa că...
Ce-i cu tine?
Ce e?
Am vorbit cu Pete.
Da.
- Voiam să vorbim despre asta. - Poftim, vorbește.
Bine.
Ar fi trebuit să...
Pleci.
- Ba nu, nu plec. - Te dai bătut.
- Și-mi lași mie pe cap tot circul ăsta. - Ba nu!
- Nici nu mi-ai spus! - Nu e așa.
- Am aflat de la Pete! - Syd...
- Stai puțin! Ai puțină răbdare, te rog? - Deci...
Te rog, lasă-mă o clipă.
Așa e cel mai bine pentru restaurant.
Trebuie pus pe primul loc.
Super!
„Super”?
Păi da, super. Dacă vii cu replici de-astea, vin și eu.
„Cu replici de-astea”?
- Nu e de-ajuns! Spune altceva! - Încerc să mă gândesc ce să zic!
- „Pentru restaurant”? - Credeam că o să te bucuri!
- Să mă bucur? - Da!
Să mă bucur? Ca ce chestie? Că restaurantul pierde bani încontinuu?
- Că o să fie închis? - Nu-i așa!
- Zi cum! - O să achit datoria înainte să plec!
Nu știam! Mersi că te-ai oferit!
- Termină! - Termină tu!
- Syd, te rog! - Ce ai de gând?
Cum ne scoți din gaura în care tot tu ne-ai băgat, apropo?
Da, dar nu da vina doar pe mine! O scoatem la capăt!
Nu, doar în proporție de 50-75%.
Nu e numai vina ta. Dar cum o scoți la capăt?
- Zi-mi planul! - Avem echipa potrivită.
Facem treaba ca la carte!
Echipa aia potrivită din care pleci?
Sydney, încerc să-ți explic!
Nu vreau! Te rog, să nu te-aud! Măcar o clipă, dracului!
- Tu nu ești fumătoare... - Atunci ajută-mă dracu', te rog!
Asta am făcut o viață.
Doar atât știu să fac.
Și ce treabă am eu cu asta?
Tocmai asta zic.
- Că e treaba mea? - Că n-ar trebui să fie.
Explică!
Am făcut chestia asta ca să nu fiu nevoit să fac altele.
De-aia ai deschis restaurantul?
M-am făcut bucătar.
Ca să ce? Să evadezi?
Da.
Nu ești singurul, ce dracu'? Ce să-ți zic? Iubești meseria asta!
O iubeam, da.
Și acum nu?
Nu.
Am senzația că nu mă mai motivează nimic.
Nu mă mai inspiră nimic.
Isuse!
Și tu o iubești.
- Da. Oi fi nebună, dar da, o iubesc. - Nu te-am întrebat.
Altfel nu înduram atâtea mizerii.
- Inclusiv pe asta. - Înțeleg.
- Te înțeleg. - Ce anume înțelegi?
Cred...
Cred că am complicat prea mult modul
în care am abordat multe situații reale și știu bine asta.
Cred că am încercat să pun obstacole.
Obstacole?
- Da. - Adică ce fel de obstacole?
Schimbarea zilnică a meniului, lipsa de comunicare...
- Da, probabil. - ...refuzul de a-ți cere scuze...
Și faptul că ești un stres permanent.
- Cred că... Cred că da, bine? - Bine.
Așa e, dar nu te da sfântă, de parcă nu voiai să te cari de aici!
Ce dracu' zici acolo?
- Syd... - Să nu te-aud cu de-astea acum!
Nu despre asta discutăm acum. N-am chef de așa ceva acum!
Să nu te-aud.
- Îl cunosc pe Adam de mult. Știi, nu? - Sictir! Da, știu.
Încetezi odată?
- Nu te pricepi să fumezi. - O să învăț!
Voiam să-ți zic.
- Dar apoi s-a dus dracului tot și... - Ți-am înțeles motivele.
- Nu! - Ba da, înțeleg! E logic!
Îmi pare rău că nu ți-am spus!
- Nu-i nimic. - Ba e! E un simptom al circului de aici!
Îmi pare rău că nu ți-am spus, dar te purtai ca un dement.
- Știu... - Chiar erai dement!
Încerc să-mi cer scuze! Asta zic aici!
Că ne-ai băgat în faliment și ai urlat la Richie?
- Ai urlat la toți! - Și eu aș fi vrut să plec!
- Te înțeleg! - Nu, Carmy!
Vreau să știi fiindcă-mi pare rău că s-a ajuns aici!
- Îmi pare rău pentru ce ați îndurat... - N-are legătură!
- Ba da! - Ba nu! Te rog!
Asta e buba pe care o evită toți!
Îmi pare rău că tu și familia ta ați suferit
- ...și că tu și Nat... - Te rog, termină! Nu e cazul.
...și Richie veniți zi de zi la muncă apăsați de rahatul ăsta!
Ba nu termin nimic, îmi pare rău!
Fiindcă e groaznic și, din ce pricep, e un coșmar în toată regula!
Îmi pare rău că ai trecut și încă treci prin așa ceva,
dar, când te răzbuni pe restaurant, pe angajați,
pe afacere și pe mine, e prea de tot...
- Știu, de-aia și plec! Asta tot zic aici! - De ce? Și ca să ce?
- Ca să nu mai fiu așa! - Cum?
Păi...
Am pus multe obstacole în calea...
în calea abordării altor chestii!
Și încerc să le dobor.
Ca să nu-mi mai stea în cale!
Nu mă mai sperie și nu mai fug de nimic!
Mă bucur!
- Serios? - Normal!
Și eu mă bucur că Adam te vrea la restaurantul lui!
E o ocazie excelentă și chiar cred că e priceput.
- Nu fi măgar! - Nu sunt.
Ăsta e adevărul! Omul e... bunicel.
- Și tu ești mai bun? - Da, mi-ajunge la gleznă.
Bravo!
- Și ție, tot la gleznă. - Sictir!
Syd, ești așa cum nu voi fi eu niciodată.
Ce dracu' aberezi?
Așa e. Ai tact.
Îți permiți să simți diferite trăiri.
Îți permiți să pui suflet. Ești un lider și un mentor înnăscut.
Și faci tot ce faci din motivele care trebuie!
Te înțeleg! E o ocazie grozavă!
Iei o groază de bani și poți angaja pe oricine vrei!
Dar restaurantul ăsta începe să se închege, începe să prindă viață!
Ai șapte oameni care s-ar arunca în fața trenului pentru tine!
O să fac tot posibilul ca să ai succes...
dar locul ăsta a primit șansa de reușită
abia când ai intrat tu pe ușă!
Și șansele lui de a rezista...
depind de tine!
Cum poți spune așa ceva?
- Cred în tine mai mult decât în mine. - Doamne!
De ce?
Fiindcă tu ești Ursul.
- Și dacă te înșeli? - Ba nu.
- Dar dacă? - Ba nu.
Te sucești din secundă în secundă!
- Știu, dar nu e vorba de asta. - Dar? Pleci!
- N-ai nevoie de mine. - Știu, dar nu asta discutăm aici!
Locul tău e aici, ce mama dracului?
Îți bagi bețe în roate și fugi când merge bine!
- Nu e corect! - Știu că așa fac!
- Vreau să mă schimb. - Și de ce pleci?
- Vreau să mă schimb. - Suntem parteneri!
- Prieteni! - Nu se vede, băga-mi-aș!
Ce dracu' urlați așa?
Pleacă!
Bun, facem curat fără el.
Lasă restaurantul!
- Ce face? - Da!
Lași restaurantul?
Mă retrag.
Mda... Ieși la pensie la 12 ani?
- Mi s-a luat. Îmi bag picioarele. - De ce ți s-a luat?
- De restaurante. - Ești drogat sau ce-ai?
Nu, n-auzi? Mă car dracului, gata!
Bun.
Bun așa. Păi baftă, amirale! Îți trimitem cadou de pensionare.
- Pe bune. - Da, știu. Normal, du-te!
„Normal”? Cum adică „normal”? Zi!
Normal că te cari! La asta te pricepi.
- Ce mă-sa zici? - Adică suntem la pământ, cocoșați!
- Așa că șterge-o! Nu-i nimic! - Nu de-asta plec!
- Fugi de probleme. - Ba nu!
- Fugi! - Încerc să zic ceva!
- Noi luptăm, tu fugi. - O să ne scot din gaură!
- Pun restaurantul pe primul loc! - Măcar nu spune asta.
- Asta fac! - Și familia o pui pe primul loc.
- Syd, hai! - Richie! Îmi pare rău!
- Richie, ascultă-mă! - Mai du-te-n mă-ta, Carmen.
Eu vorbesc serios aici!
- Du-te-n mă-ta! - Îți cer scuze!
- Scutește-mă cu scuzele! - Nu mă lași!
Richie, încerc să-ți spun ceva.
Să n-aud! Mă șterg la cur cu scuzele tale. Chef Syd, eu intru.
Mă uit la program, poate mai tăiem niște ore.
Chef Carmen ne face un bine. Ne prinde bine salariul lui. Mersi!
Am fost la înmormântarea lui Michael.
Ce-ai zis?
Eu mă duc înăuntru.
- Mai bine nu stau... - Ba stai o clipă, te rog.
De ce-ai zis ce-ai zis?
Trebuia să-ți zic până acum.
- Ce-mi faci? - Sunt sincer cu tine, Richie.
Îmi freci creierii? N-avem ușă de frigider între noi.
- Nu-ți frec creierii. - Fără miștouri!
- Vreau să-ți spun ceva. - Te nenorocesc.
- Termină, Richie! - Richie, nu fac mișto!
- Te nenorocesc! - Richie, termină odată! Te rog!
Richie, te rog din suflet, termină dracului!
- Te rog! - Bine!
- Ai fost la înmormântare? - Da, am fost.
Cu ce eram îmbrăcat?
Ce?
- Ar trebui să știi cu ce eram îmbrăcat. - Habar n-am, Richie! Nu știu!
Ai intrat și n-ai zis nimic? N-ai văzut pe nimeni?
Am intrat doar o clipă. Apoi am ieșit și am stat în mașină.
De ce?
N-am făcut față.
Nu zău! Cum căcat crezi că fac alții față?
Știu! Mi-a fost și încă mi-e rușine! Îmi pare rău, pricepi? Îmi pare rău!
Ai habar cât de greu mi-a fost mie?
Da, știu.
Ea...
Tocmai îmi spunea despre cum...
cum am încercat să facem față.
N-am știut niciunul din noi trei. Nici eu, nici tu, nici Sug...
Stai! Care „ea”?
- Eu sunt „ea”. Vorbeam înainte să vii. - Așa, bun. Zi mai departe!
N-am știut ce să fac la întoarcere.
Eram atât de turbat!
Mă simțeam împotmolit și îngrozit! N-am știut!
N-am știut cum să fac față, n-am știut ce să fac!
Dacă aș da timpul înapoi, nu știu dacă aș schimba ceva! Habar n-am!
Nu știu, dar mă gândeam...
Mă gândeam pentru prima dată la chestia asta!
Că se întâmplase, că nu mă așteptam și că-mi părea atât de rău!
Îmi părea atât de rău! Nu m-am gândit că...
Că ce?
Că și tu pierduseși pe cineva.
Parcă-mi purtai râcă.
Chiar îți purtam.
De ce?
Fiindcă erai...
Erai în sânul familiei mele.
Îi cunoșteai pe toți.
Ai petrecut timp cu el.
- Și chiar l-ai cunoscut bine. - Și tu l-ai cunoscut.
Nu prea. Nu l-am cunoscut cu adevărat, ca tine.
Nu mi-am putut da seama ce era cu el.
- Normal... - Și...
Am încercat să-l conving să discute cu cineva.
Dar nu...
Am crezut că...
Poate, dacă stăteam la Beef și eram cu ochii pe el...
Am dat-o în bară.
Ba nu, Richie.
Așa m-am simțit.
Richie, nu ai dat-o în bară.
Credeam că de-asta nu te-ai dus.
Că de-asta nu m-am dus la înmormântare?
Nu.
Termină, ce dracu'! Tu nu fumezi!
Ce mai contează acum?
Tocmai! Dă încoa!
Și eu ți-am purtat râcă.
Sunt convins.
Ți-am iubit... Îți iubesc neamurile.
Și ele te iubesc.
El te-a iubit.
Știu.
Și ei te iubesc pe tine. Știi, nu?
Da, dar nu-i totuna. Eu sunt vărul.
Richie, ești mult mai mult de atât!
Doamne, că dobitoc mai ești!
Încerc să mă schimb.
- Serios? - Da.
- Cum? - Nu știu. Cred că de-aia trebuie să plec.
Mi-a fost dor de tine.
- Ce? - Adică...
Tot timpul ăla cât ai fost plecat...
mă gândeam și eu...
pe unde ești, ce faci...
și ce experiențe ai, chestii de-astea.
Am plecat odată cu Mikey în călătorie.
Ne trimisese Jimmy să ducem ceva.
Mergeam pe marginea lacului de lângă oraș, aveam niște muzică mișto și...
Vreo jumătate de oră am simțit amândoi...
Nu știu, am simțit că totul era perfect.
Că mai bine de atât nu se putea.
Eu și tovarășul meu, plecați la drum
cu niște treabă și trăind clipa.
Și m-am gândit: „Să dea dracu'!
Probabil Carm așa trăiește!”
M-am gândit că așa te simțeai tu tot timpul.
Nu...
N-a fost deloc așa.
Te invidiam.
Am cumpărat o carte de rețete.
- O carte de rețete? - Da, să văd și eu ce mare chestie.
Ce carte de rețete?
French Laundry.
- E țicnită rău. - Da.
Aia nici nu e carte de rețete, parcă-i test de IQ.
- Cu șabloane circulare? Hai marș de-aici! - Nu e deloc ușoară.
Dar mi-am zis că ești un bazat dacă pricepi toate rahaturile alea.
Nu ți se pare aiurea să lași toate astea în urmă?
Nu știu cine sunt, Richie.
Cum adică?
Nu știu cine sunt în afara bucătăriei.
Dar restaurantul o să fie...
O să fie bine, să știi.
- Da. - Da.
Știu.
- De unde știi? - De unde? Încă te avem pe tine, nu?
Să nu-mi spui că pleci și tu!
Depinde.
De ce anume?
- De actualizarea parteneriatului. - Bine. Ce dorești?
- Într-o parte, Jimmy. - Da.
În cealaltă parte, eu, Nat și Richie.
- Bine, dacă asta vrei. - De asta am nevoie.
Bine.
Da.
Așa facem.
Te bagi?
Nu vreau...
să fiu ambasador de Sf. Patrick.
- Ce mama dracului zici acolo? - Pe bune, cum adică?
Apreciez gestul, dar...
Aici e casa mea. Nu plec nicăieri.
Cine mă-sa are timp de gesturi?
E pe bune?
Carmy?
Da, e pe bune.
Da, chef Sydney! E o onoare, să mor eu!
Dar, în calitate oficială de partener, am o întrebare.
Cum dracu' îl ținem deschis?
Lua-m-ar dracii, că asta mă întreb și eu.
O scoatem noi la capăt.
O scoatem.
Ce faceți aici?
- Ce-ați pățit? - Sugar, ai vorbit cu Pete?
- Despre? - Contract.
Nu, e privilegiul client-avocat. Ce s-a întâmplat?
Spuneți!
Pleacă.
Se lasă de restaurant. Cred că se lasă de toate restaurantele.
A fost la înmormântarea lui Mikey.
Carm?
URSUL
Subtitrarea: Adrian Bădițoiu