Dette var et kjærkomment syn.
Hvem sier egentlig sånt?
Hva skal det liksom bety?
Tror du jeg har lyst til å snakke om det nå?
Jeg tenkte bare det var et lettbeint tema.
- Prøver du å være morsom? - Jeg gjør vel det.
Danny.
Så du solnedgangen?
Himmelen er full av farger.
Herrejesus. Du kan jo ikke se det herfra.
Jeg kan se det for meg.
Det er noe jeg er flink til.
Danny, bli hos meg. La meg hjelpe deg.
- Det går bra. Jeg fikser det. - Nei.
Du trenger hjelp. La meg få hjelpe.
Jeg klarer å stenge deg ute nå.
Fantastisk. Hurra for terapien.
Danny, du må våkne.
Slipp meg inn. Vær så snill.
Hva?
Det er stille.
Det har aldri vært stille før.
Danny.
Danny, du må våkne.
INSPIRERT AV BOKEN THE MINDS OF BILLY MILLIGAN AV DANIEL KEYES
Se, se. Putt ungene i en pose.
Knyt igjen. Så du kan se når de kveles.
Neste. Kom frem.
- Hei, Stan. - Hei, Russ.
- Jeg trenger mer av den. - Du fikk vel disse for to uker siden?
- Og så? - Stan.
Jeg må bare klare meg gjennom en rettssak, og så slutter jeg.
Beklager.
- Kom igjen. - Stan.
Det er kø, mann. Kom igjen.
- Dette er bare piss. - Jeg bestemmer ikke reglene.
Jeg har tjent landet mitt, må komme hit og tigge og får ingenting.
- Jeg er helt skrapa. - Ro deg ned.
- Dere skylder meg såpass! - OK. Kom her.
Du må bestille time hos legen. OK?
Ta det pent.
Takk.
Ja?
Dommer...
Du holdt ikke søknadsfristen. Du har vært borte fra flere forelesninger.
Det lover ikke godt for fast stilling?
Rya, du er ferdig i retten. Du har gjort hva du kunne.
På tide å trekke seg ut av saken.
Flink pike. Ikke la følelsene komme i veien for arbeidet.
- Hvorfor ikke? - Unnskyld?
Er ikke følelser grunnen til at vi gjør det vi gjør?
- Rya. - Det burde de vel i hvert fall være?
Jeg er sent ute. Vi ses i forelesningen.
Takk.
Stan?
Vi må snakke sammen.
Selvmordstanker er helt klassisk. Hvordan kunne jeg overse det?
- Ikke gjør sånn. - Jeg hadde ansvar for ham, Stan.
Det er en lang rekke mennesker som har sviktet ham. Dette handler ikke om deg.
Så nå er du psykolog?
Jeg sier det bare.
Hadde de ikke hørt at han falt ut av sengen, ville han vært død.
Nå må vi bare håpe han overlever natten.
Våken? Sa de bare det? Noen må lære disse menneskene flere ord.
- De sa litt mer. - Hva da?
Han kan stille i retten i slutten av uken.
Hva? Var det en vits?
Han trenger bare å høre to sluttappeller og en dom.
Han er frisk nok til det.
Du går så fort.
- Du går fort. - Lange bein.
Hva med juryen?
Dommeren kaller det en medisinsk forsinkelse.
Juryer ser ofte selvmordsforsøk som et tegn på skyld.
Folk slutter aldri å se det verste i hverandre.
Nei. Men ikke du?
Nei, ikke jeg. Du kan selge meg hva som helst. Jeg kjøper.
Danny. Hei.
Gudskjelov.
Se her, ja. Han er jo i fin form.
Går det bra? Hvordan føler du deg? Har du smerter?
Er det noe du trenger?
Danny?
Danny har det bra. Men han kommer ikke tilbake.
Du kan bare skylde deg selv.
- La meg få snakke med ham, Jack. - Vi så jo hvordan det gikk.
Nå er du urettferdig.
- Jeg har bare prøvd å hjelpe ham. - Se for deg at Danny ender i fengsel.
Noe som virker ganske så uunngåelig. Er du ikke enig?
Hvem trenger gutten egentlig hjelp av?
Deg eller meg?
Nei. Jeg tror vi har fått nok hjelp av deg, så finn deg en annen håpløs sak.
Nå tar jeg over.
Søster, jeg er så trett og vil gjerne få hvile.
Men mange takk...
...for at dere kom på besøk. Doktor. Forsvarsadvokat.
- Virkelig... - ...altfor meget. Vi ses sikkert.
OK.
Der skapte du problemer for meg igjen, Halvan.
Helan og Halvan. Ikke det? Nei vel.
Litt lavkultur fremover kan ikke skade.
Jeg advarte deg.
Verden der ute er ikke for deg, kjære venn. Det har den aldri vært.
Den er for ondskapsfull.
Vær flink gutt, og bli her.
Ellers må jeg fylle alt med vann.
Forstår vi hverandre?
- Du må spise. - Jeg er ikke sulten.
Han klarte å ha en viss kontroll over de andre personlighetene.
Jack må ha trådt frem igjen.
Guttungen ville vel ikke mer. Ikke rart, etter alt han har sett.
Hva gjør vi, Stan?
Vi taper, Rya.
Det må være noe. Han...
- De fant ikke noe selvmordsbrev? - Nei. Men dette...
Nei, vent. Dette lå på sengen hans.
- Adam. - Adam.
Hva er det du knasker beroligende for?
- Greier etter krigen. - "Greier etter krigen"?
Hva mener du? Kan du si litt mer?
PTSD.
Jeg var ung. Vervet meg til offisertrening.
Jeg var for ung for ansvaret, og det gikk ikke så bra.
Mistet du folk?
- Ja, mange. Og jeg bærer ansvaret for det. - Jeg forstår ikke hva du mener.
Jeg sa jo at jeg vervet meg på universitetet.
Så du meldte deg frivillig. Og da var det som skjedde din skyld?
- Sånn kan man jo se på det. - Ja da.
Men du var i krigen, og du var ung.
Slutt. Ser det ut som jeg gjerne vil bli analysert?
Alle som blir traumatisert, sier sånt til seg selv: "Jeg burde ikke gått ute alene."
- "Ikke hatt så kort skjørt." - Enig.
"Jeg burde ikke blitt sint." "Ikke svart så frekt."
Vi gjør det vonde til vår egen feil.
For å forestille oss at vi har en viss kontroll, men vonde ting skjer.
Før vi kan godta at det ikke bare er vår skyld, kan vi ikke heles.
Går det bra? Du har ikke fått et slag?
Herregud, der har vi det. Vi tar med oss maten. Jeg forklarer på veien.
- Har du bil? Nærme? - Jeg har en nærme bil.
Det blir regn. Vi må gå. Kan du betale?
Kan jeg få med meg maten?
- Grunnen til at vi tapte... - Vi har ikke tapt ennå.
Ja, men la oss si at vi har tapt. Hvorfor?
Vi måtte bevise for juryen at han ble misbrukt.
- Og vi gjorde det motsatte. - Det var Candys fortjeneste.
Og Danny tror det bare var Adam som ble utsatt for overgrep.
Samler du på mislykkede vitneforklaringer?
Kanskje vi brukte feil vitne.
Det Danny og Adam ble utsatt for, var ikke Dannys skyld.
Men det vet han ikke.
Skyldfølelsen og skammen hindrer ham i å se hva som faktisk skjedde.
Så det må vi vise ham. Det er det som fungerer for Danny.
Han er fin på den måten.
Han stritter imot, men når du viser ham sannheten, tror han deg til slutt.
Og da vil både han og juryen forstå hva som skjedde.
- Det er neste avkjørsel. - Ja vel.
Hei. Trodde du foreleste.
- Det toget har gått. - Hva mener du?
Jeg ba rektor om enda en dag fri, og han sa jeg måtte ta et valg.
- Det var leit. - Jeg vil ikke bli professor.
De er gamle. Jeg vil ikke være gammel.
- Har jeg rett? - Ja.
- Stan, kommer dette til å gå? - Spør du meg?
Hei.
- Jeg ville bare ønske lykke til. - Heiarop fra politiet. Da er det ille.
Samme kødd som alltid, Camisa.
- Hei. - Hei.
Frank ba meg hilse og ønske lykke til.
- Det gjorde han ikke. - Nei.
- Det er ikke alltid det går som man vil. - Snakker du om meg eller deg selv?
Du har gjort alt du kan her.
Og uansett hva som skjer, betyr det mye.
- Ta vare på deg selv. - Du også, Matty.
Ja.
- Hent inn juryen. - Alle reiser seg.
Rart. Å komme ut på banen først når kampen allerede er tapt.
Skulle ønske jeg hadde kommet før. Dette kunne jeg likt.
Sitt ned.
Mr. Camisa, er forsvaret ferdige?
Ett siste vitne, dommer.
Vær så god.
Forsvaret ber Danny Sullivan innta vitneboksen.
Det er deg.
Lover du å fortelle den fulle og hele sannhet?
Ja.
Vennligst oppgi fullt navn og adresse.
Daniel Sullivan, Elm Road 9, Elm Ridge, New York.
Men det stemmer vel ikke?
Jeg er ganske sikker på at det er adressen min.
Ikke adressen, navnet.
Er du Danny Sullivan?
Selvsagt er jeg Danny Sullivan. Hvem skulle jeg ellers vært?
- Heter du ikke Jack? - Protest. Hva er det for triks?
Danny Sullivan skal antas uskyldig. Det er hans rett, og i dette tilfellet
må vi ta høyde for at dette ikke er Danny.
- Jeg tillater det. - Dommer...
Jeg vil snakke med Danny.
- Og det gjør du, sir. I egen... - ...person.
Og når jeg sitter her oppe, vil jeg gjerne få gi dere min...
...side av saken. Hvis jeg får lov.
OK, "Danny". Vær så god.
Jeg hatet stefaren min.
Før ham var det bare min mor og meg, og han var så slem mot henne.
Du kan vel si at han var voldelig.
Jeg bønnfalt henne om å gå fra ham, men hun var redd han skulle skade henne.
Det var vel derfor jeg holdt meg i nærheten.
Mishandlingen tok ikke slutt. Det ble bare verre.
Jeg ville bare skremme ham vekk.
Jeg vet at det jeg gjorde, var feil. Og jeg påtar meg fullt ansvar.
Dommer, vitnet snakker ikke sant.
Det er din klient.
Og jeg har forklart at det ikke er ham.
Mr. Camisa, jeg er...
Jeg ber bare om litt handlerom, dommer. Vær så snill.
Mr. Camisa, nå skjemmer du deg ut.
Ja.
OK. Vi får enes om å være uenige.
Det der er vel en kjekk kar?
Virkelig.
- Mr. Camisa... - Vær så snill, dommer...
Hvem er den andre gutten på tegningen?
Det er Adam.
- Og hvem er Adam? - Dette kan da ikke være relevant.
Du bestemmer ikke her. Du må svare.
Dette fører ingen steder, dommer.
- Svar på spørsmålet, Jack. - Jeg nekter.
Vitnet må svare.
- Adam er... Adam var... - ...tvillingbroren min.
- Dannys tvillingbror? - Det var det jeg nettopp sa.
OK.
Kjenner du igjen dette bildet?
Det hang vel på veggen i Dannys stue?
- Ja. - Hvem er det?
Det er Candy. Mamma og jeg.
- Er det noe merkelig ved bildet? - Hva mener du?
Hvorfor forstår du ikke? Er det noe uvanlig ved dette bildet?
Nei.
Ingenting.
Hvor er Adam nå, Danny?
Danny?
Svar på spørsmålet, Danny.
Han døde.
Når?
Da han var liten.
Baby?
Nei, han var liten gutt.
Hvorfor er han ikke med på bildet?
- Eller dette? - Jeg vet ikke.
Eller...
- Slutt! - Slutt å spørre?
- Nei, jeg snakket ikke til deg. - Eller dette?
Hvorfor er det bare én gutt på alle disse bildene?
Hva skjedde med Adam, Danny?
- Hva skjedde med Adam? - Nei.
Det sa jeg, for pokker.
Ingen banning i rettssalen.
Beklager, dommer.
Så han døde. Hvordan?
Jeg...
- Er det mulig du ikke husker det? - Å, gud.
Danny?
Hva skjedde med Adam, Danny?
Hei, Dan.
Adam.
Hva skjedde med Adam?
Han måtte reise.
Hvorfor?
På grunn av det han gjorde.
Og hva gjorde Adam?
Han ville at Marlin skulle gjøre det.
For han ville at alt skulle bli bra.
Han ville ikke at mamma skulle være alene.
Han ville at Marlin...
...skulle gjøre alt han ville med ham.
Og han voldtok ham igjen og igjen.
Men han ønsket det.
Så jeg måtte sende ham bort.
Hvem er Adam, Danny?
Broren min.
Men du har vel aldri hatt noen bror?
Nei.
Hvem er Adam, Danny?
Meg.
Adam er meg.
Det var alt, dommer.
- Hvordan føltes det akkurat da? - Jeg husker bare stillheten.
- Er juryen enige om en dom? - Ja, dommer.
Det var uvant.
Å være uten stemmer i hodet, som kunne redde meg.
Kan tiltalte reise seg?
Men jeg hadde funnet noe som kunne redde meg.
Jaså? Hva var det?
Kan formannen lese opp dommen?
En enstemmig jury finner tiltalte
Daniel Sullivan
ikke skyldig på grunn av utilregnelighet.
Mr. Sullivan. En kommentar til avisen?
Kan jeg få en kommentar?
Der har du det.
"When I find myself in times of trouble, Mother Mary comes to me."
Ble du reddet av en helgen? En Beatles-låt?
Nei.
Deg, Rya.
Du reddet meg.
Hva følte du?
Jeg ville gråte og hyle samtidig.
Men jeg var først og fremst veldig sliten.
Rart når det er jeg som spør, ikke sant?
Hvor er Ariana?
Men takk for at du går gjennom dette med meg.
Når man dissosierer,
mister man lett oversikten over andres følelser.
- Jaså? - Ja, faktisk.
Og jeg har savnet deg.
Men du kan da ikke bare ha vært sliten.
Det var vel et antiklimaks også.
Ingen seierstale utenfor retten.
Ingen fest etterpå.
Vi vant jo ikke friheten din, bare noe mindre.
En sjanse.
Men så ble du borte. Du ble bare borte.
I begynnelsen var det vanskelig å se for seg deg og en annen psykolog.
Jeg forsto at du trengte å bygge opp et nytt forhold,
begynne i ny behandling og bli hel igjen.
Men ærlig talt likte jeg det ikke i begynnelsen.
Jeg savnet deg også.
Jeg spurte de nye legene dine, men de hadde jo taushetsplikt.
Jeg var så bekymret for deg.
Her.
Til jeg hørte fra moren din.
Hei, mamma.
Hei, Dan.
Hvorfor lot du henne til slutt komme på besøk etter to lange år?
Fordi jeg forsto at uansett hvor lenge vi ventet, ville jeg aldri bli klar.
Så jeg måtte bare gjøre det.
Det var på tide.
Helt nydelig. Er det stjerner?
Ildfluer.
Ildfluer?
Jeg tenkte på fortiden.
Nydelig.
De lar meg male hver dag. Sier det er terapeutisk.
Du har alltid vært flink, men disse er virkelig flotte.
De snakker om å vise noen av dem på en utstilling.
Som en ekte kunstner.
Ja.
Jeg bor i Oakville nå.
I en liten leilighet.
Og Marlin?
En stund dukket han opp full utenfor hos meg et par ganger i uken.
Politiet måtte komme.
Og så en dag sluttet han bare.
Og jeg har ikke hørt fra ham på over et år.
Mye terapi etter det.
Jeg tenker på deg hver dag. Det skal du vite.
Jeg vet jeg ikke har vært noen god mor.
Det vet vi begge to.
Og det at jeg...
Jeg sviktet deg...
Så veldig.
Når skjønte du det?
Du husker ikke faren din.
Din biologiske far.
Jeg ville egentlig ikke fortelle.
For det var ikke så mye pent å si.
Jeg var 16 da jeg ble gravid.
Sytten da vi giftet oss.
Og da du var fire...
Forsto jeg at han...
Så jeg tok deg med og dro så langt unna ham jeg kunne.
Men å være alene...
Det ble for vanskelig for meg.
Så da Marlin...
Han virket så sterk og pålitelig.
En som kunne passe på oss.
Og det trengte vi.
Vi trengte noen som passet på.
Jeg trengte det.
Og lenge overtalte jeg meg selv om at det ikke var sant.
At det ikke kunne være sant.
At jeg ikke kunne ha sluppet nok en slik mann inn i livet vårt.
Men det gjorde jeg.
Og jeg er så lei for det.
Det jeg lot deg bli utsatt for...
...selv om du aldri tilgir meg...
Og jeg klandrer deg ikke om du ikke gjør det...
...for en mor skal beskytte barnet sitt.
Og der sviktet jeg.
Jeg sviktet.
Og du skal vite at jeg vet det.
Jeg vet det.
Jeg er glad du kom.
Kanskje jeg kan komme igjen?
Kanskje jeg kan overtale deg. Kanskje jeg fortsetter å spørre.
Men det gjør hun ikke.
Hvis hun hadde prøvd, kunne du tilgitt henne?
- Hun kommer ikke til å prøve. - Nei, antakelig ikke.
Vi gjør alle vårt beste.
Og iblant er ikke det beste godt nok.
- De sier at smerten er bra for kunsten. - Det er bare piss.
Jeg er enig.
Men hvordan har du det? Nå.
Som vanlig.
Faen.
Men også annerledes.
- Hvorfor vekket du meg ikke? - Du er voksen.
Så det er jeg nå?
- Vær så god. - Har vi ikke med eplepai?
Jeg går i butikken senere, siden det tydeligvis er min jobb.
Sitt ned. Pasienten kommer først om fem minutter. Det er bare ned en trapp.
Slutt.
Du fikk inn en ny diagnose i DMS. Ta det litt rolig.
Det heter DSM. Og du vet at det ikke fungerer sånn.
Får jeg ikke være stolt?
Er det det det er? Følg ham til skolen.
Kompis. Du må på skolen.
Elsker deg.
Jeg foreleser ikke lenger. Jeg er terapeut.
Og mor.
Prøver så godt jeg kan å være tapper.
Det er mye arbeid.
Fusjonsterapien fungerer. Du integrerer de andre personlighetene.
Hvordan føles det?
Det er en prosess.
Jeg prøver å være tapper.
Det er du, Dan.
- Du har alltid vært tapper. - Kanskje.
- Doktor. - Doktor.
Dan, det er snart middag.
Takk for at vi fikk låne kontoret ditt.
Bare hyggelig. Det er en ære å hilse på deg.
- Følger du meg ut? - Klart.
- Det er så fint i hagen her. - Jeg ser den fra vinduet mitt.
Alt skifter med årstidene.
Takk for at du kom.
Og takk for alt.
- Fortiden har vært en prolog. - Shakespeare. Det visste jeg.
Du har dem i deg.
Du har Jacks intelligens, Mikes sjarm, Arianas selvtillit.
Alle er deg.
Ikke alle.
Hva mener du?
Jeg har en uoppgjort gjeld. Det er min tur til å være skytsengel.
Jeg er sent ute. Håper vi ses snart, doktor.
Jeg også, Dan.
HVIS DU ELLER NOEN DU KJENNER TRENGER HJELP,
GÅ TIL APPLE.COM/HERETOHELP
Tekst: Trine Haugen