Каква радост за очите ми!
Кой ги измисля тези изрази?
И какво ли е искал да каже?
Наистина ли мислиш, че ми се обсъжда това?
Разговорът върви по-добре, отколкото очаквах.
- На забавен ли се правиш? - Май да.
Дани.
Видя ли залеза?
Цялото небе е обагрено.
- Та то дори не се вижда от тук. - Представям си го.
Явно доста ме бива в това.
Дани, не заспивай. Дай да ти помогна.
Не, всичко е под контрол.
Не е, трябва ти помощ. Дай да ти помогна.
- Вече мога да те държа настрана. - Браво на терапията!
Дани, събуди се.
Пусни ме вътре, моля те.
Какво?
Тихо е.
За първи път е тихо.
Дани.
Дани, събуди се.
ПО МОТИВИ ОТ КНИГА НА ДАНИEЛ КИЙС
Виж, слагай торба на децата.
И стегни, за да видиш, като спрат да дишат.
Следващият.
- Стан. - Ръс.
Трябват ми още от тези.
Взел си ги преди две седмици.
- Е, и? - Стан.
Само да мине делото и край. Става ли?
Съжалявам, човече.
- Стига, Ръс. - Стан.
Задържате опашката. По-живо.
- Що за глупости? - Такива са правилата.
- Изпълних си дълга, а сега искат да прося! - Стан, стига!
- Свърши ми лекарството. - Успокой се.
- То ми се полага! - Добре. Ела!
Искам да идеш на лекар. Разбра ли?
- И се успокой. - Благодаря.
Да?
Г-н съдия...
Изпусна срока за предложението. Пропускаш часове.
Тоест нямам шанс и за щат?
Рая, даде показания. Направи каквото можа за момчето.
Време е да се оттеглиш от случая.
Така те искам.
Не намесвай емоциите в работата ни.
- Защо? - Моля?
Не са ли емоциите причината да се занимаваме с това?
- Рая. - Ако не са, не трябва ли да бъдат?
Бързам. Ще се видим в час.
Мерси.
- Стан? - Трябва да говорим.
Беше ясно, че ще си посегне на живота. Как не го предвидих?
- Недей. - Отговарях за него, Стан.
Цял живот са го предавали. Не се изкарвай виновна.
Кога стана терапевт?
Просто казвам.
Ако не бяха го чули да пада от леглото, щеше да е мъртъв.
Дано преживее нощта.
ИЗПРАВИТЕЛНА ИНСТИТУЦИЯ ОСТРОВ РАЙКЪРС
В съзнание и толкова? Трябва да им вадиш думите с ченгел.
- Не на всички. - Има ли друго?
- Може да се яви в съда в края на седмицата. - Какво? Шегуваш ли се?
Според властите има да чуе две заключителни речи и присъдата.
Достатъчно здрав е за това.
Вървиш много бързо.
- Бърз си. - Имам дълги крака.
А журито?
Съдията е обявил забавяне по здравословни причини, което е добре.
Журито приема опитите за самоубийство като признание за вина.
Всеки вижда най-лошото у другия, а?
- За разлика от теб. - Да, пробутай ми някой номер.
- Ще се вържа. - Така е.
Дани, здрасти.
Слава богу.
Виж ти. Нищо му няма на хлапето, а?
Добре ли си? Как си?
Боли ли те? Искаш ли да ти донеса нещо?
Дани?
Дани е добре. Но не е тук. И няма да идва.
Сърди се на себе си.
- Дай да говоря с него, Джак. - За да стане като последния път ли?
Не е честно.
Опитвам се да помогна.
Като гледам, до броени дни Дани ще влезе в затвора.
Не си ли съгласна?
Чия помощ ще му трябва вътре - твоята или моята?
Вече ни помогна достатъчно. Върви си намери друга обречена кауза.
Аз поемам оттук.
Сестра, уморен съм и искам да си почивам. Но благодаря и на двама ви...
...че дойдохте да ме видите. Докторе. Адвокате.
- Наистина... - ...много мило. Всичко добро.
Добре.
Виж в какво ме забърка пак, Станли.
Лаурел и Харди. Или не? Май не.
Какво пък, малко ниска култура няма да ни навреди.
Казах ти, че така ще стане.
Вън не е за теб, момчето ми.
Никога не е било.
Светът е жесток. Бъди добър и стой тук.
Не ме карай да наводнявам.
Разбрахме ли се?
Яж де.
Не съм гладна.
Тъкмо беше почнал да контролира другите си самоличности.
Джак пак е поел юздите.
Може хлапето да се крие. Разбираемо, след това, което видя.
Какво ще правим, Стан?
- Ще загубим, Рая. - Пропускаме нещо.
- Нямаше ли предсмъртно писмо? - Не, но това...
Това е било на леглото при него.
- Адам. - Да.
А на теб какво ти е, че се тъпчеш с клонопин като с бонбонки?
- Нещо от войната. - Така ли ще ми отговориш?
Няма ли да кажеш какво?
Посттравматично разстройство. По едно време реших да ставам офицер.
Бях твърде млад и нещата се объркаха.
- Загинаха хора ли? - Да, и поемам отговорността за това.
- Не разбирам. - Аз си го избрах.
Записал си се доброволно. И това значи, че вината е твоя, така ли?
- Може да се каже. - Разбира се.
- Така е на война, бил си хлапе. Нали? - Спри.
Имам ли вид на желаещ да го анализират?
Там е работата, Стан. Всеки с травма се обвинява за нещо.
"Не трябваше да се прибирам сама".
- "Да нося къса пола". - Ама съм и аз!
"Не трябваше да се ядосвам". "Да отговарям".
Обвиняваме се, за да изглежда, че имаме контрол, но не е така.
Лошото се случва.
Докато човек не приеме, че няма вина за всичко в живота си,
няма как да се подобри.
Какво става? Да не получаваш инфаркт?
Боже! Ами да.
Хайде. Ще ти обясня по пътя.
- С кола ли си? Наблизо ли е? - Да, наблизо е.
Ще вали, да побързаме. Ще оправиш ли сметката?
Може ли тези за вкъщи?
- Причината да загубим... - Реално още не сме.
Да приемем, че сме. Защо?
Не убедихме журито, че Дани е жертва на блудство.
- Направихме обратното. - Заслугата е на Кенди.
- Дани не знае, че той е жертвата, не Адам. - Наясно съм.
- Изброяваш неуспехите ни ли? - Може би ни трябва друг свидетел.
Дани няма вина за станалото с него и Адам, но не го знае.
Срамът му пречи да види истината. Ние трябва да му я покажем.
Това дава резултат при Дани. Това е хубавото при него.
Ще оспорва, но покажеш ли му истината, ще повярва.
Ще разбере какво е станало, а с него и журито.
- Следващата отбивка. - Добре.
ФАКУЛТЕТ ПО ПСИХОЛОГИЯ
Мислех, че имаш лекция.
- Свърши тая. - В смисъл?
Пак поисках свободен ден и деканът каза да избера.
- Съжалявам. - Притрябвало ми е.
- Преподаването е за стари хора. Нали? - Да.
- Стан, ще успеем ли? - Мен ли питаш?
Привет. Бях в сградата. Минавам да ти пожелая късмет.
- Сега я втасахме. - Голям си неблагодарник, Камиса.
- Здравей. - Здрасти.
И Франк ти пожелава късмет.
- Не е вярно. - Не е.
Не всичко става както искаме.
За мен ли говориш, или за себе си?
Ти влагаш сърце и душа в работата си. Каквото и да стане, ще си е струвало.
- Няма да се даваш. Нали? - И ти, Мати.
Да.
- Поканете журито. - Станете.
Странно е. Остават броени минути до разгрома.
Трябваше да се намеся по-рано. Изпуснах купона.
Седнете.
Г-н Камиса, защитата готова ли е със заключителната реч?
- Още един свидетел, г-н съдия. - Така да бъде.
Защитата призовава Дани Съливан.
За теб говоря.
Заклевате ли се да казвате истината и само истината?
Да.
Кажи пълното си име и адрес.
Даниъл Съливан. Ул. "Елм Роуд" 9, Елм Ридж, Ню Йорк.
Само че не е вярно, нали?
Сигурен съм, че това е адресът ми.
Не адресът, името. Ти Дани Съливан ли си?
Разбира се. Кой друг?
- Не си ли Джак? - Възразявам.
- Игричките на защитата... - Презумпция за невинност.
Заради нея нека допуснем, че това може да не е Дани.
- Ще позволя. - Г-н съдия...
Искам да говоря с Дани.
- Това и правите, ето го... - ...от плът и кръв.
И след като съм тук, бих искал да разкажа и...
...моята версия, ако може.
Добре, "Дани". Слушаме те.
Мразех пастрока си.
Преди него...
...бяхме само аз и мама, а той се държеше зле с нея.
Може да се каже, че я тормозеше.
Карах я да го напусне, но я беше страх.
Мислеше, че той ще я намери и нарани.
Затова останах близо до вкъщи.
Тормозът не спря. Даже стана по-зле.
Исках само да го сплаша, за да си тръгне.
Постъпих нередно. Поемам отговорност.
- Г-н съдия, свидетелят е враждебен. - Това е клиентът ви.
- Казах ви, че не е той. - Г-н Камиса, стига.
Позволете ми известна волност. Моля ви, г-н съдия.
- Г-н Камиса, излагате се. - Да.
Добре. Я да видим сега.
- Този е хубавец, нали? - Така е.
- Г-н Камиса... - Моля ви, г-н съдия.
А кое е другото момче на рисунката?
Адам.
- И кой е Адам? - Не виждам връзка.
Не решаваш ти. Отговори.
Този разпит е безполезен.
- Отговори, Джак. - Нямам намерение.
Свидетелят да отговори.
- Адам е... - ...беше близнакът ми.
- Близнакът на Дани? - Нали това казах.
Добре.
А тази снимка позната ли ти е?
От хола на Дани е, нали?
- Да. - Кой е на снимката?
Кенди. Майка ми и аз.
- Има ли нещо странно? - В смисъл?
Нещо прави ли ти впечатление на снимката?
- Не. - Няма нищо странно.
А къде е Адам сега?
Дани?
Отговори, Дани.
Той почина.
Кога?
Като беше малък.
Не като бебе?
- Като малък. - А защо го няма на снимката?
- Или на тази? - Не знам.
Престани!
Да спра с въпросите ли?
- Не говорех на вас... - Или на тези?
Защо на всички снимки има само едно момче?
Какво стана с Адам?
- Какво стана с Адам? - Не.
Казах ви, по дяволите!
Г-н Съливан, без грубости.
- Съжалявам, г-н съдия... - Добре, как е умрял?
Аз...
Не помниш ли?
За бога.
Дани?
Какво стана с Адам, Дани?
Ей, Дан.
Адам.
Какво стана с Адам, Дани?
Отпратих го.
Защо?
Направи нещо.
Какво е направил?
Позволи нещо на Марлин.
За да бъде всичко наред.
Не искаше майка ни да остава сама.
Позволи на Марлин...
да прави каквото иска с него.
И той го изнасилваше пак и пак.
Адам го остави.
Затова го отпратих.
Кой е Адам, Дани?
Брат ми.
Само че нямаш брат, нали?
Не.
Кой е Адам, Дани?
Аз.
Аз съм Адам.
Защитата приключи, г-н съдия.
Как се почувства тогава?
Помня само тишината.
- Журито стигна ли до присъда? - Да, г-н съдия.
Беше странно да не чувам гласове, които да ми помагат.
Моля, обвиняемият да стане.
Но ме спаси друго.
Наистина ли? Какво?
Г-н председател, прочетете присъдата.
Журито единодушно обявява обвиняемия Даниъл Съливан
за невинен по всички обвинения поради невменяемост.
Г-н Съливан.
Дани, ще кажеш ли нещо?
Ще кажеш ли нещо? Какво мислиш?
Готово, хлапе.
Когато ми стане трудно, Дева Мария идва при мен.
Спаси те светица? Песен на "Бийтълс"?
Не.
Ти, Рая.
Ти ме спаси.
Ти как се почувства?
Идеше ми да плача и крещя едновременно. Но бях изтощена.
Странно е аз да те разпитвам, а?
Къде е Ариана?
Благодаря ти, че говори с мен.
При дисоциация губиш представа за чувствата на другите.
- Така ли? - Да.
Ти наистина ми липсваше.
- Не може да си била само изтощена. - Бях и малко разочарована.
Нямаше победна реч в съда, празненство у дома.
Не извоювахме свободата ти, а нещо по-малко - шанс.
Но после ти изчезна. Просто изчезна.
ПСИХИАТРИЧНА КЛИНИКА
Отначало трудно възприемах, че работиш с друг терапевт.
Но умът ти се нуждаеше от връзка с нов терапевт
и от нови терапии, за да оздравее.
Но отначало ми беше трудно. И ти ми липсваше.
Говорех с новите ти лекари, но има пациентска тайна.
И през цялото време се притеснявах за теб.
Тук е.
Докато не се обади майка ти.
Здрасти, мамо.
Здрасти, Дан.
Как така й позволи да те види две години по-късно?
Осъзнах, че колкото и време да мине, няма да съм готов.
Спрях да бягам от трудностите.
Моментът дойде.
Красиви са. Звезди ли са това?
Светулки.
Светулки?
Неща от миналото.
Красиви са.
Рисувам всеки ден. Помага на лечението.
Винаги си рисувал хубаво, но тези са невероятни.
Искат да направят изложба с част от тях.
Като истински художник.
Да.
Сега живея в малък апартамент в Оуквил.
А Марлин?
Известно време ме причакваше отвън пиян.
Полицията се намеси.
И един ден той просто престана.
Не съм го виждала и чувала повече от година.
Оттогава ходя на психолог.
Мисля за теб всеки ден.
Искам да го знаеш.
Знам, че не бях добра майка.
И двамата го знаем.
Разочаровах те.
И то много.
Кога разбра?
Не помниш баща си.
Истинския си баща.
Не исках да ти казвам.
То и не беше за разправяне.
Бях на 16 г., когато забременях.
На 17 г., когато се оженихме.
А когато ти беше на четири...
разбрах, че той...
Затова заминахме възможно най-далече.
Но останах сама.
Не знаех как да се справя.
И когато Марлин...
Стори ми се силен и отговорен.
Мислех, че ще се грижи за нас. Имахме нужда от това.
Някой да се грижи за нас.
Аз имах нужда.
Дълго време си казвах, че не е вярно.
Не можеше да е вярно.
Не можеше да съм натресла още един насилник в живота ни.
Но го направих.
И съжалявам.
Допуснах нещо ужасно. Не знам ще ми простиш ли.
Не очаквам да ми простиш.
Родителят е длъжен да защити детето си, а аз се провалих.
Провалих се.
И искам да знаеш, че го осъзнавам.
Радвам се, че дойде.
Може да дойда пак.
Ако размислиш.
Може да те питам пак.
Но няма.
Ако се опита, ще й простиш ли?
Няма да опита.
Сигурно няма. Всички правим каквото можем.
Но понякога то не е достатъчно.
- Казват, че болката помага на твореца. - Глупости.
Съгласна съм.
А ти как си сега?
Като преди.
О, не!
Но има и промени.
- Защо не ме събуди? - Не си малка.
Сега ли се сети?
- Заповядай. - О, не. Няма ли от любимия ми?
Днес ще ида до магазина. Явно няма кой друг.
Седни де.
Имаш пет минути до първия пациент. На долния етаж си.
Стига, мамо.
Добави диагноза в ДМС. Може да позакъснееш.
Казва се ДСМ. И знаеш, че не може.
- Да се гордея с дъщеря си ли? - Това ли било? Заведи го на училище.
Чу ли, приятелче? На училище. Обичам те.
Благодаря ти, мамо.
Вече не преподавам. Сега съм психоаналитик. И майка.
Опитвам се да съм смела. Не е лесно.
Фюжън терапията действа. Приобщаваш самоличностите си.
Какво е чувството?
Иска се време.
- Опитвам се да съм смел. - Смел си, Дан.
Винаги си бил смел.
Може би.
- Докторе. - Докторе.
Дан, време е за вечеря.
Благодаря, че ни отстъпихте кабинета си.
Беше чест да се запознаем.
- Ще ме изпратиш ли? - Разбира се.
- Красиви градини. - Да, виждам ги от прозореца.
Всичко се променя със сезоните.
Благодаря ти, че дойде.
Благодаря ти за всичко.
"Миналото е пролог".
Шекспир. Това го знам.
Ето, те са част от теб.
Имаш интелекта на Джак, чара на Майк, увереността на Ариана.
Те си ти.
Не всички.
Какво имаш предвид?
Длъжник съм.
Мой ред е да съм ангел хранител.
Закъснявам. До скоро, докторе.
До скоро, Дан.
Попадна ли в беда, Богородица ми се явява.
И ми казва мъдро: "Приеми го, така да бъде".
В най-трудните моменти тя сякаш стои пред мен.
И ми казва мъдро: "Приеми го, така да бъде".
Приеми го, така да бъде.
Шепне ми мъдро: "Приеми го, така да бъде".
Обединят ли се разбитите сърца...
АКО ВИЕ ИЛИ ВАШ ПОЗНАТ СЕ НУЖДАЕТЕ ОТ ПОМОЩ, ПОСЕТЕТЕ APPLE.COM/HERETOHELP
...отговор ще има. Приеми го, така да бъде.
Дори да са разделени, още има шанс.
Отговор ще има. Приеми го, така да бъде.
Превод на субтитрите Северина Цанкова