Se ne boš oglasila?
Revije prodajajo. Vse v ulici kličejo.
Si šla po mojo obleko?
Na poti domov bom šla ponjo.
Hvala.
Tisti Stan je spet klical. Rekla sem, da si pri nekem bolniku.
Res je vztrajen.
Kaj pa vem, ljubica. Tesna se mi zdi.
Tebi tudi?
Ne gledaš.
Razširili so jo, kolikor je šlo.
Klinčeve revije.
Candy, me varaš?
Prosim?
Halo?
Poslušaj, do konca sojenja ne dviguj telefona.
Si me razumela?
Dobro.
LOV NA OSUMLJENCA STRELJANJA V ROCKEFELLERJU
PO KNJIGI THE MINDS OF BILLY MILLIGAN DANIELA KEYESA
OTOK RIKERS
NEW YORK, ZAPOR
Sullivan, greva. Podvizaj se.
Rekel sem ji za sponko. Snemite mu jih.
G. sodnik, se smem pogovoriti s stranko?
Pridi sem.
V redu je.
Ni.
Poslušaj.
Sprosti se, v dvorani ni tistih, katerih mnenje je pomembno.
Vsaj za zdaj ne.
Obrniva jo. Pred ogledalom je laže.
Takole.
Zdaj si kot pokončen državljan.
- Pripravljena sva. - Pokličite porotnike.
Vstanite.
Dobro jutro. Sem Patricia Richards
z okrajnega tožilstva na Manhattnu v zvezni državi New York.
Sodnik Posner vam je že povedal,
da moram dokaze za krivdo predložiti jaz.
To mi je všeč.
Všeč mi je, ker so dokazi v tem primeru nesporni.
Neizpodbitni.
Imamo posnetek in priče.
Manjka le eno. Dvom.
18. maja letos je obtoženec Daniel Sullivan
v množico uperil pištolo kalibra .38 in šestkrat ustrelil.
Ranil je tri ljudi. Drugi so imeli srečo.
Ne dvomite, za umor mu ne sodimo le zato,
ker slabo strelja.
Spada za rešetke.
Ob tako neizpodbitnih dokazih se moramo vprašati, kaj bo naredila obramba.
Dejstev ne more zanikati,
zato vas bo od njih odvračala z neutemeljenimi in nedokazanimi navedbami
o bolezni, ki jo imenuje disociativna motnja identitete.
Jasno bom povedala.
Taka motnja ne obstaja.
Še več, je izmišljena bolezen iz filma s Sally Field.
Ali pa če bi trdili, da je obtoženec leteča nuna.
Obramba za dejanja g. Sullivana krivi alter ege.
Razumem, taktika je privlačna.
Vsi bi svoje napake radi naprtili komu drugemu.
Prevozila sem rdečo luč? Alter je kriv. Nekrit ček? Prav tako.
Prevarala moža?
Me prav zanima odziv.
Kakšen bi bil naš pravni red,
če bi vsi, ki so zagrešili kaznivo dejanje,
rekli samo, da niso bili oni.
Za to gre.
Trditve obrambe so več kot dejanje iz obupa.
Nevarne so.
Spodkopavajo temeljno načelo našega pravnega sistema in družbe,
osebno odgovornost.
Za svoja dejanja smo odgovorni.
Obtoženec je kriv, krivda pa terja kazen.
Sicer ne more biti pravice.
Hvala.
G. Camisa, za obrambo.
Nesporno. Neizpodbitno. Neovrgljivo.
Zakaj sem torej sploh tukaj?
Neverjeten uvodni govor tožilke.
Temeljna načela.
Tole je eno od njih.
Nedolžen je.
Dokler se mu ne dokaže krivde, velja za nedolžnega.
To ponavljam zaradi vsega, kar ste pravkar slišali.
Zato bom to povedal jasno in glasno.
Danny Sullivan ni nikogar ustrelil.
Bil je tam. To priznava.
Vendar ni streljal on.
Danny je dober fant, vendar je bolan.
Spoštovani porotniki, nihče si ne izmišljuje bolezni.
Vem, kako se sliši.
Disociativna motnja identitete.
Tudi jaz sem sprva težko verjel.
A nisem ubral lahke poti in zbijal šal o letečih nunah.
Ostal sem odprtega duha, kar zahteva določen napor.
In prav to vas prosim.
Ostanite odprtega duha.
Prisluhnite strokovnjakom.
Prisluhnite pričam. Če jim boste,
boste prišli do enakega nespornega,
neizpodbitnega in neovrgljivega sklepa kot jaz.
Danny ni imel nadzora nad svojo boleznijo in alter egi.
Ja, ima alter ege.
Ima jih, ker je doživel stvari, ki si ne moremo niti predstavljati.
Njegov um se je razlomil.
In ne, to ni poskus, da bi ga rešil zapora,
Ti alter egi so resnični. In niso Danny.
Če bi Dannyja poslali v zapor za kaznivo dejanje enega od njih,
bi bilo enako, kot če bi za moje kaznivo dejanje obsodili vas.
Dannyjeva bolezen je redka.
Pojavila se je, ker so ga v otroštvu spolno zlorabljali.
Srečo je imel, da je preživel. Preživel je zaradi te bolezni.
Jasno mi je. Nenavadno je. Težko.
A ohranite odprtega duha, prosim.
Tožilka je imela prav v nečem.
Pri tem sojenju gre za odgovornost. Vendar ne za osebno,
temveč za družbeno.
Želite govoriti o temeljnih načelih?
Kaj pa to, naj skrbimo drug za drugega?
Poskrbimo za tiste najbolj prizadete
in najranljivejše med sabo.
Tega fanta so vsi izneverili.
Starši, učitelji, sosedje, prijatelji, skupnost.
Vsi smo ga pustili na cedilu.
In to moramo popraviti mi.
Ne prosim vas, da Dannyja osvobodite.
Prosim le, da mu prihranite zapor
in ga pošljete v bolnišnico.
Da dobi pomoč, ki jo potrebuje. To je naša dolžnost.
Hvala.
Po četrturnem odmoru bomo prisluhnili pričam tožilstva.
Policist, spremite porotnike ven.
Zelo dober si bil.
Ja? To ni pomembno.
Prekleto! Candy me ne pokliče nazaj
in ni se zmenila za poziv. To je kaznivo.
Prestrašena je. Kriva.
Tako sramoto občuti, da si tega noče priznati.
Resno, dol mi visi, kako se počuti.
Izid je odvisen od diagnoze,
ta pa od tega, da porotnikom pokažemo, da so Dannyja zlorabljali.
To sem povedal v dvorani.
Če tega ne bo nihče potrdil, je po nas.
In zaradi šarade na zaslišanju Dannyja ne morem poklicati kot pričo.
- Tisto je bil Jack, ne Danny. - Vseeno.
Zanikal bo zlorabo in priznal dejanje.
To bi bilo slabo.
Tega se dobro zavedam.
- Ti? - Veš, da ne morem potrditi zlorabe.
Danny mi nikoli ni rekel, da je bil žrtev zlorabe.
- Samo Adam? - Ja.
Jebenti, brezupno je.
Kaj bova naredila?
Moraš jo prepričati.
O tem ne odločam jaz, Stan.
- Zaboga, ni materinska ljubezen prirojena? - Ne.
Ampak to nama gre na roko.
Kaj?
Da ga ima rada.
Tožilstvo kliče Marlina Reida.
Kako bi opisali odnos s svojim pastorkom?
Žal je bil napet.
Nisem popoln.
Morda sem bil včasih prestrog.
Včasih pa premalo strog.
Večina otrok, ki jih srečujem v Ostervillu, nima pravega očeta.
To sem hotel biti Dannyju.
Je delo v Ostervillu naporno?
Hvaležno. Tisti otroci so res prikrajšani.
Ne bi verjeli, kaj vse so doživeli doma in na ulici.
Ja, naredili so napake.
Ampak pri mojem delu mi je všeč to, da so še otroci
in da ni prepozno, da se vrnejo na pravo pot.
Menite tako tudi o Dannyju?
Ne bom obupal nad njim, vendar ni več otrok.
Morda slutite, zakaj je naredil to, kar je?
Ne.
Pri Dannyju se ne splača iskati razlogov.
Ko se je pretepal v šoli, mi kradel,
dilal, se zadeval...
Tak pač je.
Samo še eno vprašanje, g. Reid.
Ko je vaš pastorek streljal na vas...
Ste ga prijavili policiji?
- Ne. - Zakaj ne?
Hotel sem ga zavarovati.
Kljub vsemu temu...
Rad ga imam, kot da je moj sin.
Nimam več vprašanj.
Sullivana je kot strelca prepoznalo kar devet prič.
Tudi očim Marlin Reid, svetovalec v zaporu za mladoletne.
Ste bili tarča napada?
Ne vem. Toda najtrpkejše spoznanje je...
Diši.
Še dvajset minut.
Kakšen je?
Suh. Ne vem. Nisva govorila.
Kako sem se jaz odrezal?
- Hecaš se, ne? - Kaj?
Samo pravilno hočem ravnati. Streljal je vame, Candy.
Zaboga.
Pod prho grem.
Nehajte klicati. Ne bom pričala.
Mami?
Danny.
Nameravala sem te obiskati.
V redu je.
Oprosti.
Mišek, nisi ti kriv.
Oprosti.
Niti resnična diagnoza ni.
Je zgolj obstranska teorija, ki so jo uporabili v filmu.
Kaj menite o Dannyju?
Ponovil bom svoje besede porotnikom.
G. Sullivan je po mojem simulant.
Ravna zlonamerno, da bi se izognil posledicam.
Lahko za gledalce poveste preprosto?
Pretvarja se, da bi se izognil zaporu.
Rotil sem ga, naj bo razumen.
In?
Ni se obneslo.
Napadel me je od zadaj, mi zlomil nos in jo ukradel.
Ste poskušali pištolo dobiti nazaj?
Ja. Šel sem k njemu. Bil sem besen.
A zaradi prijateljstva sem menil, da se bova sporazumela.
Ampak me je takoj napadel z bejzbolskim kijem.
Nato je streljal vame.
- Nimam več vprašanj. - G. Camisa.
Samo eno vprašanje. G. Ruiz, Dannyja poznate že dolgo.
Se je kdaj zdel normalen?
Normalen?
Mulo je zmešan. Največji zblojenec, kar jih poznam.
Nimam več vprašanj.
Bilo me je strah. Dannyja še nisem videla takega.
- Nato sem zaslišala strel. - Na kaj ste pomislili?
Da ga je ubil.
Verjeli ste, da je Danny Sullivan zmožen moriti?
Takrat sem.
Nimam več vprašanj.
Zdravo, Annabelle.
Je bil Danny kdaj nasilen do vas?
Ne.
- Ste se kdaj počutili ogroženo? - Ne.
- Je bil zloben? Nasilen? - Nikoli.
Kakšen je bil Danny, ki ste ga poznali? Vaš prijatelj.
Zlat.
Molčeč. Sramežljiv.
Večinoma.
- Večinoma? - Ja, včasih ni bil sramežljiv.
Nepredvidljiv je bil.
Priči bi rad pokazal dokaz številka štiri.
Izvolite.
Prepoznate to risbo?
Ja, Dannyjeva je.
Ste to vi?
Ja.
Dobra je.
- Res je. - Danny vas je imel zelo rad, kajne?
Jaz pa njega.
Prej ste navedli...
Govorim o večeru z g. Ruizom.
"Dannyja še nisem videla takega."
Kako tisti večer, tistega Dannyja, povezujete s fantom, ki ste ga poznali?
Z zlatim in molčečim, nikoli nasilnim, sramežljivim, a ne vedno.
Ki je narisal to risbo.
Ne zdi se isti človek, kajne?
Ne.
Nimam več vprašanj.
- Še nekaj bi vprašala. - Izvolite.
Ko sta se z Dannyjem družila... Je bil incident z g. Ruizom
edini primer, ko je bil Danny Sullivan nasilen?
Ugovarjam, ni pomembno.
Vprašanje je povezano z obtoženčevo zgodovino nasilja.
Dovoljujem.
Je bil incident z g. Ruizom edini primer
nasilja Dannya Sullivana?
Ne.
V srednji šoli sem imela fanta Billa.
Danny je bil ljubosumen. Tako ga je pretepel, da je moral v bolnišnico.
In še nekoga.
Takrat sem si govorila, da je to osamljen primer.
Da si je Bill zaslužil.
Zdaj pa ne vem več.
Nimam več vprašanj.
Vašega sina bodo odpeljali skozi stranski izhod.
Fotografije storilcev zvišujejo naklado. Tudi če se ponavljajo.
Lahko vas odpeljem k njemu.
Nočem ga tako videti.
Vesela sem vas.
Za vogalom je beznica, v katero zahajajo odvetniki, ampak zdaj je prazna.
Ne vem, kaj bi radi od mene.
Reci, da si jo prepričala.
Prišla je, ni res? To je napredek.
Nimamo časa.
Dannyja prikazujejo kot nekoga, ki napade prijaznega očima,
pri tem ustreli več nedolžnih ljudi
in se hoče zaporu izogniti z izgovarjanjem na prisluhe.
- Zelo prepričljivi so. - Stan, na čigavi strani si?
Trenutno na poraženi.
Je prepozno za spremembo?
Danes vidi sina na sodišču in gre domov k možu.
Ostane z njim.
Zaboga, kako je lahko taka?
Morda potrebujemo nekoga, da preživimo.
Veš, da so v naših možganih receptorji,
ki se vzdramijo ob stiku z ljudmi?
- Aja? - Dobesedno se prižgejo,
da bi se počutili varne.
Le da tisti na nasprotni strani ni vedno varen.
Se zelo strinjam.
Pričakujem šalo o bivši ženi.
Razmišljal sem o njej.
Nadaljuj.
Druge lahko prizadenemo na nešteto načinov.
Ja, resnica je še hujša.
V redkih primerih se um ob prehudi bolečini zlomi.
Ampak večina ljudi
najde običajne odvode za bolečino.
Tiste receptorje vzdramijo tudi pijača, mamila in seks.
- Delujejo. - Pa tudi zveza z napačno osebo.
Ker bolečino že poznamo.
Veš, če te zveza lahko zlomi,
te včasih lahko tudi pozdravi.
- Menda ne praviš, da je rešitev ljubezen. - Pa pravim.
Kot zgodba o puščici, ki jo je Jack povedal Dannyju.
Strah pred bolečino je hujši od bolečine.
Jack? Namišljeni Jack?
Ja.
Vsak je bil kdaj ranjen.
Nekateri huje.
In lahko vztrajamo v slabi zvezi.
Tisti receptorji nam govorijo, naj ne tvegamo izgube tega, kar imamo.
Ej. Pridi sem.
Tudi če bi lahko našli kaj boljšega, bolj zdravega.
Ostajamo z znano bolečino, ker nočemo tvegati nove.
Vendar lahko izbiramo.
Vedno.
Le spomniti se moramo, da se moramo potruditi.
Da nas drugi lahko prizadenejo,
lahko pa nam tudi pomagajo.
Poiskati moramo pomoč, dovoliti, da nam kdo pomaga.
Tako se znebimo bolečine.
Ni preprosto.
Težko je.
Srhljivo.
Biti moramo tako pogumni kot Danny
in prositi za pomoč.
Ni treba, da smo sami.
Ugašam luči.
Spoznala sva se v klubu Danceteria.
Povejte, kakšna je bila?
Ariana je bila nekaj posebnega.
Njeni gibi, njen nasmeh...
Žarela je.
Vsi so hoteli biti z njo.
Fantje, dekleta.
To je vedela in izrabljala.
G. Williams, vidite Ariano v tem prostoru?
Ne.
On ni ona. Nič več.
Kako veste?
Vse je drugačno.
Recimo to, kako sedi. Sključeno.
In njegove oči... Vse razkrivajo.
Ariana je imela brezizrazen obraz.
Ni kazala čustev.
In Danny je heteroseksualen.
Torej poznate Dannyja?
Pred nekaj tedni sem ga spoznal v Rikersu.
V časopisu sem videl zgodbo in šel tja.
Verjetno sem hotel razumeti.
Koga ste našli v Rikersu?
Neznanca.
G. Williams, ste imeli spolno razmerje z obtožencem?
- Bil sem v zvezi z Ariano. - Nisem vprašala, kako si je pravil.
- Vprašala sem, ali ste seksali... - Ugovarjam. Odgovoril je.
Dovoljujem.
Lahko vprašam tudi nazorneje, če hočete.
Ja, sva.
- Kje? - Ugovarjam, ni pomembno.
Vprašanje je povezano z naravo njune zveze.
Dovoljujem.
Kje?
Na moškem stranišču.
Zelo romantično.
Kdorkoli bi lahko vstopil.
Sta občevala pred drugimi?
Uporabila sva kabino.
G. Williams, z obtožencem nista šla na kosilo.
- Niste bili pri njem. - Ne.
- Pa prijatelji, družina? - Nisem jih spoznal.
Vajini najintimnejši trenutki so bili v straniščni kabini.
Ste res poznali tega moškega?
Nobenega moškega ni bilo.
Bila je samo Ariana. In njo sem poznal.
Ali v klube, v katere hodite, zahajajo tudi prikriti geji?
- Moški, ki kaj skrivajo? - Seveda.
Kako veste, da Ariana ni bila samo psevdonim?
Krinka. Laž.
Jaz plačam.
G. Camisa...
Stan. Tu imam odprt račun. Povej ji, Sam.
Res mi dolguje.
Veliko sem tu. Ni mi odveč. Prosim.
Candy, izgubili bomo.
Disociativno motnjo identitete sproži samo eno.
A ne moremo dokazati, da se je to zgodilo.
Še huje, to zanika tudi Danny. Kot da bi trdili, da ima nekdo vojno psihozo,
on pa bi zanikal, da je bil v vojni.
Na tem temelji naša obramba.
Potem ga napačno branite.
- Candy... - To bi lahko pričakovali.
Kaj mislite, zakaj vas vztrajno kličem?
To ni ravno pravna taktika.
Sodni poziv pa je. Niste se zmenili zanj.
Lahko vas kaznujejo zaradi neupoštevanja poziva.
Prosim, pričajte. Samo povejte, kaj se je zgodilo Dannyju.
Se sploh zavedate, česa obtožujete?
- Vaš mož je moten... - Ne mojega moža, mene.
Kar kaznujte me.
Um je nekaj izjemnega. Zmožen je izjemnih preobrazb.
Ne samo glasu. Tudi telesa, veščin.
Mojstrsko igranje glasbila, šaha,
znanje tujega jezika, izjemna prezenca.
Teh stvari ni mogoče hliniti.
In to so ljudje iz najrazličnejših okolij.
Vseh ras, vsake starosti.
Od diagnoze, ki prinaša družbeno stigmo, nimajo nobene koristi.
DMI je resničen.
Ljudje, ki ga imajo, so nepredstavljivo trpeli.
- Zaslužijo si razumevanje in sočutje. - Kako so trpeli?
Vsak lahko trdi, da so v njem druge osebe.
Literatura je jasna. Za postavitev take diagnoze
mora bolnik v otroštvu doživeti hudo travmatsko izkušnjo.
Navadno spolno.
V obdobju največje ranljivosti, največje potrebe po zaščiti,
takega otroka nekdo izda. Navadno nekdo, ki mu zaupa.
Otrokov um se ne more spoprijeti s tem.
Ne more obvladati vseh protislovij.
Duševnost se prelomi. Pojavi se prvi alter ego.
Otrok izgine.
Pojavi se nekdo nov.
Nekdo, ki je bolje pripravljen za krmarjenje po grozljivem svetu.
Tako se začne.
To je obrambni mehanizem pred strahotno, nepredstavljivo bolečino.
Pripovedujte o Dannyju.
Spoznala sem ga na policijski postaji. Le da ni bil Danny, ampak Jonny.
In kdo je Jonny?
Eden od Dannyjevih alter egov. Mojster pobega.
Na plan je prišel, ko se je izvil iz lisic.
So ti opisi
tako imenovanih Dannyjevih osebnosti dejstva ali ugibanja?
Moja klinična presoja so.
Je Danny kdaj rekel, da misli, da ima razcepljeno osebnost?
Ne, vendar...
To ste mu prvi omenili vi.
Da, ker so znaki potrjevali diagnozo.
Tako trdite. Ampak pri vas je veliko odvisno od tega, kajne?
- Ne razumem. - Kdo plačuje vaše raziskave? Kako služite?
Za večino dela dobivam štipendije.
- Kot je Reilingova? - Da.
- Lani je potekla. - Da.
In ali drži, da je univerza pravkar zavrnila vaš zahtevek
za dodatna sredstva?
Omejena so. Znova bom zaprosila spomladi.
- Imate redno profesuro? - Še ne.
Vaša sredstva so usahnila.
Štipendije ni več, vaša profesura je na kocki.
Bi lahko rekli, da je to prelomen trenutek v vaši karieri?
- Ugovarjam. - Umikam vprašanje.
Bi lahko rekli, da bi bil tako odmeven primer
za vas sijajna priložnost?
Priložnost, da zaslovite.
- Bolnikov nimam za priložnosti. - Ne?
Zakaj pa ste šli na policijsko postajo?
Ker ste imeli spolno razmerje s kriminalistom,
- ki vam je izdal primer? - Ugovarjam.
Prav. Previdno, tožilka.
Umikam vprašanje.
Zakaj ste šli k obtožencu v Rikers?
Za odvetnike, ki tako dobivajo posel, imamo poseben izraz.
- Mrhovinarji. - Ugovarjam.
- Pritrjujem. - Drugače bom vprašala.
Kaj ste upali, ko ste prišli na policijsko postajo?
Ničesar nisem pričakovala.
Žal mi je, ampak to težko verjamem.
Dobili ste namig. Vse ste spustili iz rok.
Odhiteli ste na drugi konec Manhattna.
- Kako? Z avtobusom? Z vlakom? - Z vlakom.
Boste rekli, da na vlaku niste upali, da je to tisti prelomni primer?
S katerim bi zasloveli?
Pritegnili veliko pozornost?
- Ne. - Ugovarjam.
Veste, uspelo vam je.
G. sodnik, ne sodimo priči.
Se strinjam. Naslednje vprašanje.
Doktorica, še zadnje vprašanje.
Obramba trdi...
Trdite, da so vzrok tako imenovane Dannyjeve mnogoterosti
spolne zlorabe v otroštvu.
Vam je obtoženec med katerim od vajinih srečanj rekel, da je bil zlorabljen?
Dr. Goodwin, vam je kdo kdaj rekel,
je obtoženec kdaj trdil, da so ga spolno zlorabljali?
Vprašanje je preprosto.
Dr. Goodwin?
Ne.
Nimam več vprašanj.
Dr. Goodwin, dr. Goodwin?
- Imate izjavo za svojo stranko? - Dr. Goodwin, kako se branite?
Ste ga samo izrabljali?
- Candy, to je navadna laž. - In Camisa? Ne zmore ga braniti.
- Stan je dober odvetnik. - Določili so mu ga.
Zelo se trudi.
Razpada.
Kdo pa ne?
- Zakaj ste tu? - Ker poznam konec.
Vem, koga boste okrivili.
Ampak to je bedarija. Vi ga izneverjate.
Candy...
Vašemu sinu sem pomagala, kolikor sem lahko.
Žalostna sem, vendar imam čisto vest.
Jaz tudi.
Če bi to držalo, mi ne bi sledili sem.
In motite se.
Nikoli ne bi krivila vas.
Nakladate.
Prvo leto specializacije sem imela pacientko Anno.
Šestkrat jo je posililo šest moških.
V obdobju osmih let.
Stara pa je bila devetnajst let.
Kako to pojasnite?
To je fenomen. Srhljiv.
Žrtve zlorab preživijo.
Umaknejo se, toda potem jih zlorabi kdo drug.
Ko sem poslušala te zgodbe, so se mi ti ljudje smilili.
Da imajo strašansko smolo.
Le da ne gre za smolo.
Za zlobno igro narave gre.
V otroštvu jih prisilijo v spolne odnose.
Navadijo jih na zlorabe.
Spolni plenilci znajo spretno poiskati plen.
Zaznavajo stvari, ki jih drugi ne vidimo.
Kemične, psihološke, vedenjske, nebesedne.
Zanje so očitni.
In še nekaj neznansko pomembnega.
Nič od tega ni pod nadzorom žrtve.
Žrtev ni kriva za nič od tega.
Z Dannyjem sta bila plen.
Sumim, da Marlin ni prvi plenilec v vašem življenju.
Tega niste krivi vi.
Zelo hudo mi je za vas.
Tega si niste z ničimer zaslužili.
Zato ne bi krivila vas.
Za prav nič.
Upala pa bi, da bi, če bi pričali,
končno lahko nehali kriviti sebe.
Marlin.
Veste, kaj zahtevate?
Krivda ali žalost.
Kaj lahko prenesete?
Preveč slanine dodajaš. To ni dobro zame.
Le zato, ker ti je všeč.
Tudi živim rad. Zato zmanjšaj količino.
Bodiva poštena. Lahko bi malo shujšal.
Paziti morava drug na drugega.
Adijo.
Živjo, miška.
Rekel sem si, da se oglasim. Se vidiva zgoraj.
Nisem neumen, Candy. Vem, zakaj si tukaj.
Vem, kaj boš rekla.
Ne bom te prepričeval.
Naredi, kar hočeš.
Ampak kot tvoj mož sem ti dolžan povedati,
da bodo te besede...
Da ti bo ta strahotna laž čez noč spremenila življenje.
Ljudje postavajo pred trgovinami in šepetajo.
"Kakšna mama bi to dovolila?"
Seveda boš ob moža.
Pa ob službo in hišo.
Najhuje pa je, da boš izgubila utvaro o sebi.
Brez nje bodo vsi videli, kaj si dovolila in priznala.
Danny bo videl samo to.
Tudi njega boš izgubila.
Kakšen je bil Danny kot otrok?
Priden. Zlat.
- Vendar je bil vedno drugačen. - Kako?
Verjetno preobčutljiv. Nežen.
Svet je neprijazen in imela sva le drug drugega.
Ga. Reid, postavil vam bom nekaj zelo težkih vprašanj.
Ni vam treba hiteti z odgovori.
Menite, da je bil vaš sin Danny kdaj žrtev spolne zlorabe?
Ugovor.
Če zlorabe ni videla, bo odgovor zgolj ugibanje.
Večina zlorab se zgodi na skrivaj, brez prič.
Kdo bo boljša priča o dogajanju s sinom doma kot mama?
Dovoljujem vprašanje. Nadaljujte.
Ga. Reid, menite, da je bil Danny žrtev spolne zlorabe?
Ne.
- Oprostite. Znova bom vprašal. - Tega ne verjamem.
Ga. Reid... Razumem, da vam je zelo težko.
Rad bi vas spomnil, da ste pod prisego.
Ste prepričani, da ni bilo nobenih zlorab?
Ugovarjam.
Res niste nič slišali?
Odgovorila je.
- Da niste videli... - Sprejeto.
Ga. Reid?
Ne.
Nimam več vprašanj.
Ga. Richards.
Nobenih vprašanj.
Priča lahko gre.
Nadaljevali bomo jutri.
Odpeljite porotnike.
Vstanite.
Danny, vstani.
V aprilskem dežju sva po barju pohajkovala...
In naletela na krčmo, ki sva jo skupaj našla.
Krčmar nama je dal opečenec in čaj, se ustavil in šalo razdrl.
Jaz spomnim se ognja...
Jaz spomnim se ognja,
ti pa dima...
Tekla sva po travi, zvončnice so se upogibale,
se uklanjale v poletni sapi, v neskončnem poletju.
Odšla sva k potočku, ki je čez ravnico žuborel.
Jaz se spominjam vrb,
spominjam se vrb,
ti pa komarjev.
V pripeki sva po španski tržnici pohajkovala.
Z vsem sadjem in zelenjavo, postavljenima tako vabljivo.
Lahko imava skupen spomin,
kot bi ga zaljubljenci morali imeti.
Jaz se spominjam pomaranč,
jaz se spominjam pomaranč,
ti pa le prahu.
Jesensko listje pada, kmalu zima bo.
Toda spomladi in poleti nama za to mar ni bilo.
Srečni srci, ki kot eno utripata.
Ko sem mislil, da sva midva,
sva ti in jaz bila.
ČE VI ALI KDO, KI GA POZNATE, POTREBUJE POMOČ, OBIŠČITE APPLE.COM/HERETOHELP
Prevedla Polona Mertelj