Felveszed?
Magazinokat árulnak. Az egész környéket hívogatják.
Beadtad az öltönyömet?
Azt mondták, kész van. Hazafelé beugrom érte.
Kösz!
Az a Stan nevű pasi hívott megint. Mondtam, hogy beteggel vagy.
Meg kell hagyni, csodálatra méltó a kitartása.
Igen, nem tudom, édesem. Valahogy szűk.
Te nem látod szűknek?
Ide se néztél.
Azt mondták, hogy ennyit lehetett kiengedni.
Azok a kurva magazinok!
Te kefélsz valakivel a hátam mögött, Candy?
Halló!
Ide hallgass,
nem veheted fel a telefont, míg véget nem ér a tárgyalás!
Megértettél?
Oké.
A FEGYVERES GYANÚSÍTOTT HAJTÓVADÁSZATA
DANIEL KEYES JÓ ÉJT, BILLY! CÍMŰ KÖNYVE ALAPJÁN
A ZSÚFOLT SZOBA
RIKERS-SZIGET
NEW YORK-I BÜNTETÉS-VÉGREHAJTÁS
Sullivan, indulás! Nem érek rá egész nap.
Mondtam neki, hogy felcsíptetőset vegyen. Levenné előbb?
Bíró úr, kaphatok egy percet az ügyfelemmel?
Jöjjön!
Jó így.
Dehogy jó!
ISTENBEN BÍZUNK
Oké. Figyeljen!
Nyugi, egy lélek sincs ebben a teremben, akinek számítana a véleménye!
Legalábbis egyelőre.
Fordítsuk meg! Tükörben könnyebb.
Tessék!
Most már kötelességtudó állampolgárnak néz ki.
- Megvagyunk, bíró úr. - Hozzák az esküdteket!
Álljanak fel!
Jó reggelt! A nevem Patricia Richards.
Manhattani kerületi ügyészhelyettes vagyok,
New York államot képviselem.
És ahogy Posner bíró úr már mondta,
ebben a teremben a vád bizonyításának felelőssége az enyém.
Állok elébe!
Állok elébe, ugyanis ebben az ügyben a bizonyíték vitathatatlan.
Tagadhatatlan.
Van videó. Vannak tanúk.
Egy dolog nincs, kétely.
Ez év május 18-án a vádlott, Daniel Sullivan,
egy .38-as kaliberű pisztollyal a tömegbe célzott, és hatszor lőtt.
Három ember megsebesült. A többieknek szerencséje volt.
Tévedés ne essék, ez csak azért nem gyilkossági tárgyalás,
mert Daniel Sullivan nem lő jól!
Rács mögött a helye.
Ám ilyen bizonyítható, cáfolhatatlan bizonyíték mellett felmerül:
mit csinál majd a védelem?
Nem tagadhatják a tényeket,
így figyelemelterelésként megalapozatlan és nem bizonyított kijelentéseket tesznek
egy betegségről, amit ők többszörösszemélyiség-zavarnak neveznek.
Hadd legyek világos,
többszörösszemélyiség-zavar nem létezik!
Kitalált betegség egy Sally Field-filmből, nem egyéb.
Ennyi erővel mondhatnák, hogy a vádlott repülő apáca.
A védelem Sullivan úr tetteiért, ahogy nevezi, egy alteregót okol.
Elismerem, megértem az indítványt.
Nem azt kívánjuk mindannyian, hogy a hibáinkért mást okolhassunk?
Áthajtunk a piroson? Egy alteregó volt! Fedezetlen csekk? Egy alteregó tehet róla.
Házastársi hűtlenség?
Hát, ehhez sok sikert!
Képzeljék el az igazságszolgáltatásunkat,
ha minden alkalommal, ha valaki bűncselekményt követ el,
akkor simán csak azt mondhatná: „Nem én voltam.”
Ez itt a tét.
A védelem ezen érvei több mint kétségbeesettek.
Veszélyesek.
Mert aláássák a jogrendszerünk és a társadalmunk alapkövét:
a személyes felelősséget.
Felelősek vagyunk a tetteinkért.
A vádlott bűnös, és ez a bűn büntetésért kiált.
Máskülönben nincs igazság.
Köszönöm!
Camisa úr a védelem részéről.
Vitathatatlan. Tagadhatatlan. Megcáfolhatatlan.
Elgondolkodik tőle az ember: „Minek vagyok itt?”
Nyitány volt ez a javából a vád részéről.
Alapelvek.
Nos, mondok én maguknak egy alapelvet.
Ő ott ártatlan.
Megilleti az ártatlanság vélelme. Joga van hozzá.
Ezt meg kell ismételni mindazok miatt, amiket az imént hallottak.
Tehát hadd kezdjem azzal, hogy világosan kimondom, egyszerű ténymegállapításként!
Danny Sullivan nem lőtt le senkit.
Ott volt. Ezt ő is elismeri.
De nem ő húzta meg a ravaszt.
Danny jó gyerek, de beteg gyerek.
Hölgyeim és uraim, tisztelt esküdtszék, senki nem talál ki semmilyen betegséget.
Értem én, hogy hangzik.
Többszörösszemélyiség-zavar.
Tudják, eleinte én magam is nehezen tudtam felfogni.
De ahelyett, hogy repülő apácákkal viccelődnék, ami könnyű,
nyitott maradtam, ami nehéz.
És ezt kérem maguktól.
Hogy maradjanak nyitottak!
Hallgassanak a szakértőkre!
Hallgassanak a tanúkra, mert ha így tesznek,
ugyanarra a vitathatatlan,
megcáfolhatatlan, megdönthetetlen következtetésre jutnak, mint én,
ami az, hogy Dannynek nem volt irányítása a betegsége vagy az alteregói felett!
Igen, alteregói vannak.
Mégpedig azért, mert elképzelhetetlen módon bántották, ami összetörte.
Darabokra törte az elméjét.
És nem, ezek nem „kijöhetsz a börtönből” kártyák.
Valóságosak, és nem azonosak Dannyvel.
Hogy Danny börtönbe kerüljön egy bűnért, amit az egyik alteregója követett el,
ugyanaz lenne, mintha maguk mennének börtönbe egy bűnért, amit én követtem el.
Nos, Danny betegsége ritka,
és ez annak az eredménye, hogy szexuálisan zaklatták gyerekkorában.
Őszintén szólva szerencsés, hogy túlélte. Ezzel a betegséggel élte túl.
Értem én. Furcsa ez az egész. Nehéz.
De kérem, maradjanak nyitottak!
Nos, a vádnak egy dologban igaza volt.
Ez a tárgyalás a felelősségről szól, de nem a személyes felelősségről,
hanem a társadalmi felelősségről.
Úgy értem, szeretnének alapelvekről beszélgetni?
Mi lenne, ha egyszerűen törődnénk egymással?
Mi lenne, ha törődnénk azokkal, akiket bántottak,
és akik a legsebezhetőbbek közöttünk?
Mindenki cserben hagyta ezt a fiút.
A szülei, a tanárai, a szomszédai, a barátai, a közössége.
Mindannyian cserben hagytuk.
Így most rajtunk múlik, hogy helyrehozzuk a dolgokat.
Nem azt kérem, hogy engedjék szabadon Dannyt.
Csak azt kérem, hogy kíméljék meg a börtöntől,
és helyette küldjék kórházba, hogy segítséget kapjon.
Azt a segítséget, amire szüksége van. Ez a mi felelősségünk.
Köszönöm!
Tizenöt perc szünet, utána az állam tanúinak meghallgatása jön.
Törvényszolga, vezesse ki az esküdteket!
Elég jól csináltad bent.
Igen? Az „elég jó” nem számít.
Az istenit! Tudod, Candy sosem hív vissza,
és nem jelent meg az idézésre, ami bűncselekmény.
Meg van rémülve. Bűnös.
Annyira szégyenletes, hogy talán még magának sem vallja be.
Tök őszintén, szerinted nem szarom le, mit érez?
Ez az ügy a diagnózison fog eldőlni,
ami attól függ, hogy be tudjuk-e mutatni az esküdteknek, hogy Dannyt zaklatták.
Az előbb mondtam bent.
Ha nem szerzünk valakit, aki nyíltan tanúsítja, akkor nekünk annyi.
És kötve a kezem, mert Danny nem tanúskodhat
a meghallgatási cirkusz miatt.
- Az Jack volt, nem Danny. - Bárki is volt,
tagadja majd a zaklatást, és elismeri a bűncselekményt,
ami rossz lenne.
Nagyon jól tudom.
- Te? - Tudod, én nem tanúsíthatom a zaklatást.
Danny valójában soha nem mondta, hogy zaklatás érte. Nem mondta ki.
- Csak Adamet? - Csak Adamet.
Én... Kurva fölösleges.
Mit fogunk csinálni?
Meg kell győznöd a nőt!
De ez nem rajtam múlik, Stan.
Egy anyának nem kéne szeretnie a gyerekét?
Nem.
De ebben az esetben ez válik a javunkra.
Mi?
Hogy a nő szereti a fiát.
Az Állam szólítja Marlin Reidet.
Hogy írná le a nevelt fiával való kapcsolatát?
Fáj kimondanom, de feszültnek.
Nézze, nem vagyok tökéletes!
És talán néha túl kemény voltam vele.
Máskor meg talán nem eléggé.
Osterville-ben a legtöbb srácnak nem volt apja, igazi nem.
És én az akartam lenni Dannynek.
Meséljen Osterville-ről! Fáradságos munka?
Megéri a fáradságot. Ezek a gyerekek csupa hátrányból indulnak.
El se hinné, hogy mit éltek túl otthon, az utcán.
Persze voltak ballépéseik.
De amit szeretek a munkámban, hogy ők még mindig csak gyerekek,
és nem késő, hogy visszataláljanak az útjukra.
Dannyvel kapcsolatban is így érez?
Dannyről sosem mondanék le, de ő már nem gyerek.
A vele fennálló kapcsolata alapján van ötlete, miért tette, amit tett?
Őszintén mondom, nincs.
Igazság szerint Dannynél nincsenek miértek.
Amikor verekedett az iskolában, lopott tőlem,
drogot terjesztett vagy fogyasztott, a „miért”...
A miértre az a válasz, hogy ő ilyen.
Csak még egy utolsó kérdés, Reid úr.
Bármikor azután, hogy meglőtték,
feljelentette a nevelt fiát a hatóságoknak?
- Nem. - Miért nem?
Mert meg akartam védeni.
Mert mindezek ellenére...
saját fiamként szeretem.
Nincs több kérdésem.
A tárgyalás drámai első napján kilenc tanú került meghallgatásra,
akik azonosították a lövöldözőt Sullivanben,
köztük a tulajdon nevelőapja,
Marlin Reid, aki fiatalkorúak javítóintézeti mentora.
Ön volt a célpont?
Nem tudom. De a legkeményebb dolog, amit megtudunk a...
Jó illata van!
Kell még neki 20 perc.
Milyennek láttad?
Sovány. Nem tudom. Nem beszéltünk egymással, vagy ilyesmi.
Hogy néztem ki?
- Hülyéskedsz, ugye? - Mi?
Csak próbálok helyesen cselekedni.
Rám lőtt a kölyök, Candy.
Jézusom!
Lezuhanyozom.
Ne hívogasson többet! Nem fogok tanúskodni.
Anya?
Danny!
Be akartam menni meglátogatni.
Semmi baj.
Sajnálom!
Kicsim, ez nem a te hibád.
Sajnálom!
Még csak nem is létező diagnózis.
Csak fantazmagória, amit egy tévéfilm nagyított fel.
Akkor ön hogyan vélekedik Dannyről?
Csak ugyanazt mondhatom, amit az esküdteknek.
Hogy úgy hiszem, hogy Sullivan úr színlel.
Rosszhiszeműen, a büntetőjogi következmények elkerülésére.
Laikus nyelven szólva? A tévénézők kedvéért.
Megjátssza magát, hogy ne kerüljön börtönbe.
Próbáltam észre téríteni.
Hogy ment?
Nem ezt mondják ideálisnak.
Félrevezetett, eltörte az orrom, aztán mégis ellopta.
Megkísérelte visszaszerezni a pisztolyát?
Igen, meg. Elmentem a házába. Ki voltam akadva.
De barátok voltunk. Gondoltam, majdcsak kitalálunk valamit.
Bár csak a köszönésig jutottunk, mielőtt baseballütővel megtámadott.
Aztán rám lőtt.
- Nincs több kérdésem, bíró úr. - Camisa úr!
Igen, még egy kérdés. Ruiz úr, maga évek óta ismeri Dannyt.
Ennyi idő alatt tűnt valaha is normálisnak?
Normálisnak?
Ez a fiú őrült. A legőrültebb rohadék, akit ismerek.
Nincs több kérdésem.
Meg voltam rémülve.
Azelőtt sosem láttam olyannak Dannyt.
Aztán hallottam a lövést.
Mit gondolt, amikor hallotta a lövést?
Azt, hogy megölte.
Azt hitte, hogy Danny Sullivan képes gyilkolni?
Abban a percben igen.
Nincs több kérdésem, bíró úr.
Üdv, Annabelle!
Volt valaha magával erőszakos Danny?
Nem.
- Érezte magát veszélyben mellette? - Nem.
Gonosz volt? Bántalmazó?
Nem. Soha.
Akkor milyen volt az a Danny, akit ismert? A barátja.
Aranyos.
Csendes. Félénk.
Többnyire.
- Többnyire? - Néha, hát igen, nem volt olyan félénk.
Nehéz volt követni a csapongásait.
Bemutatnám a tanúnak a védelem négyes számú bizonyítékát.
Tessék!
Felismeri ezt a rajzot?
Igen, Danny rajzolta.
Ez maga?
Aha.
Jó rajz.
Igen, jó.
Danny tényleg kedvelte, ugye?
Én is kedveltem őt.
Korábban a vallomásában...
és arra az estére gondolok Ruiz úrral...
azt mondta: „Soha nem láttam olyannak Dannyt.”
Hogy egyezteti össze azt az éjszakát, azt a Dannyt azzal a fiúval, akit ismert?
Azzal az aranyos, csendes, soha nem durva, félénk, néha nem félénk fiúval.
Azzal, aki ezt a képet rajzolta.
Nem tűnt ugyanannak az embernek, ugye?
Nem.
Nincs több kérdésem, bíró úr.
- A vád is kérdezne a tanútól. - Tessék!
A legjobb tudomása szerint, az ön által ismert időszakban,
a Ruiz úrral való találkozás volt
az egyetlen alkalom, amikor Danny Sullivan erőszakos volt?
Tiltakozom, lényegtelen!
A kérdés a vádlott erőszakos múltjára irányul.
Elutasítva!
A Ruiz úrral való találkozás volt az egyetlen alkalom,
amikor Danny Sullivan erőszakos volt?
Nem.
A gimnáziumban volt egy fiúm, Bill.
Danny féltékeny lett.
Nagyon csúnyán megverte. Kórházba juttatta.
Meg még egy srácot.
Akkoriban azt gondoltam róla, hogy őrült dolog volt.
Hogy Bill is ludas lehet.
Már nem vagyok benne biztos.
Nincs több kérdésem.
Mennek, hogy elcsípjék a fiát az oldalsó kijáratnál.
Az elkövető elvezetése eladja a lapot. Akkor is, ha napi kétszer ugyanaz.
Nem akarja látni? Körbekísérhetem.
Nem, így nem.
Örülök, hogy eljött.
Van egy szar bár a sarkon.
Sok ügyvéd jár oda, de ilyenkor nem olyan vészes.
Nem tudom, hogy mit akarnak tőlem.
Kérlek, mondd, hogy rávetted a tanúskodásra!
Eljött, nem? Az már haladás.
A haladás annak való, aki ráér.
Olyan srác képét festik,
aki megtámadja a jóságos nevelőapját,
menet közben lelő egy rakás ártatlan embert,
és most úgy tesz, mint aki hangokat hall, hogy megússza.
Lenyűgöző, ha engem kérdezel.
Kinek az oldalán állsz, Stan?
Jelenleg a vesztesén.
Késő váltani?
Szóval a nő látta a gyerekét vádlottként, és hazament a taghoz.
Vele marad.
Jesszus, hogy létezik ez egyáltalán?
Talán nem a magányos túlélésre vagyunk teremtve.
Tudtad, hogy az agyunkban kémiai receptorok vannak,
amik aktivizálódnak, ha emberi kapcsolatot létesítünk?
- Ó, igen? - Szó szerint bekapcsolnak,
hogy biztonságban érezzük magunkat.
Csakhogy néha egyesek nincsenek biztonságban.
Ja, ámen!
Úgy érzem, most egy exnejes poén jön.
Gondoltam rá.
Mindegy, folytasd!
Az emberek ezerféle módon bántják egymást.
Igen, a felét se ismerjük.
Túl sok fájdalomnál, az olyan ritka esetekben, mint Dannyé, az elme meghasad.
De a legtöbb ember, ők...
hagyományos utat keresnek a fájdalom elkerülésére,
mint a pia és a drog, a szex, hogy aktiválják azokat a receptorokat.
- Ezek a dolgok működnek. - És az is, hogy a rossz emberrel vannak,
mert legalább a fájdalom ismerős nekik.
Ha engem kérdezel, ha egy kapcsolat meg tud törni,
akkor néha egy kapcsolat meg is tud gyógyítani.
Csak ki ne mondd, hogy a szeretet a fő!
Igazából ki akartam.
Olyan, mint az a nyilas tanmese, amit Jack mondott Dannynek.
A fájdalomtól való félelem rosszabb, mint bármilyen fájdalom.
Jack? Úgy érted, a képzeletbeli Jack?
Aha.
Mindannyian sérültünk.
Egyesek többet, mint mások.
És hajlamosak vagyunk rossz kapcsolatokban ragadni.
Azok a receptorok gőzerővel működnek, azt súgják, ne kockáztassuk, amink van.
Gyere ide!
Még akkor se, ha kereshetnénk valami jobbat, egészségesebbet magunknak.
Az ismert fájdalomnál maradunk, inkább nem kockáztatjuk az újabb sérülést.
De van választásunk.
Az az igazság, hogy mindig van.
Csak nem szabad elfelejtenünk, hogy próbáljuk elérni.
Nem szabad elfelejtenünk, hogy igaz, mások bánthatnak minket,
de ugyanakkor segíthetnek is.
Hogy ha segítő kézért nyúlunk, és ha hagyjuk, hogy felénk is nyúljanak,
az kiút a fájdalomból.
Ettől még nem könnyű.
Nehéz.
INDULSZ HAZA, AZ ÁLLAMOKBA
Rémisztő.
Bátornak kell lennünk, mint amilyen Danny volt,
és segítséget kell kérni.
Nem muszáj egyedül lennünk.
Villanyoltás!
A Danceteriában találkoztunk, a klubban a 37.-en.
Meséljen róla! Milyen volt?
Ariana különleges volt.
Ahogy mozgott. Ahogy mosolygott.
Ragyogott.
Mindenki vele akart lenni.
A fiúk, a lányok.
És ő ezt tudta is. Élt vele.
Williams úr, látja itt a tárgyalóteremben Arianát?
Nem.
Nem?
Az a helyzet, hogy ő nem az. Már nem.
Honnan tudja?
Ebben a srácban minden más.
Ahogy ül, úgy összegörnyedve.
És a tekintete, ami mindent elárul.
Ariana higgadt pókerarcot vágott.
Az a lány olyan volt, mint egy téglafal.
Arról nem is beszélve, hogy Danny heteró.
Akkor ismeri Dannyt? Találkozott vele?
Pár hete találkoztunk a Rikersben.
Láttam a sztorit a lapokban, és elmentem oda.
Csak... próbáltam megérteni, azt hiszem.
És mit talált a Rikersben?
Egy idegent.
Williams úr, volt szexuális kapcsolata a vádlottal?
Nekem Arianával volt kapcsolatom.
Nem azt kérdeztem, milyen nevet használt.
- Azt kérdeztem, volt-e szex... - Tiltakozom! Ismert a válasz.
Elutasítva.
Szemléletesebben is feltehetem a kérdést, ha akarja.
Igen, volt.
- Hol? - Tiltakozom, lényegtelen!
A kérdés a kapcsolatuk valódi természetére irányul.
Elutasítva.
Hol?
A férfimosdóban.
Milyen romantikus!
Nem léphetett volna be bárki?
Teljes nyilvánosság előtt zajlottak az aktusok?
Bementünk egy fülkébe.
Williams úr, soha nem étkezett közösen a vádlottal.
- Soha nem látta az otthonát, ugye? - Nem.
- Találkozott a barátaival? - Nem.
- A családjával? - Nem.
A legbensőségesebb perceiket egy mosdó fülkéjében töltötték.
Milyen jól volt alkalma megismerni ezt a férfit?
Nem volt semmiféle „férfi”.
Csak Ariana volt, és én ismertem őt.
Ezekben a klubokban, ahova jár, vannak titkoltan homoszexuális férfiak?
- Olyanok, akik titkolnak valamit? - Igen.
Akkor honnan tudja, hogy az Ariana nem csupán álnév volt?
Álca. Hazugság.
Meghívom rá.
Camisa úr...
Stan. Kérem, számlám van itt! Mondja meg neki, Sam!
Tényleg tartozik nekem.
Sokat járok ide. Semmiség. Kérem!
Veszíteni fogunk, Candy.
A többszörösszemélyiség-zavart csak egy dolog okozza,
és nem tudjuk bizonyítani, hogy valaha megtörtént.
És ami rosszabb, Danny tagadja, hogy lett volna ilyen.
Mintha légnyomást kapott fickóval vitáznánk,
és esküdne rá, hogy soha nem járt háborúban.
Az egész védelmünk eköré épül.
Hát, akkor rossz a védelem.
- Candy... - És ezt előre látniuk kellett volna.
Maga szerint mégis miért hívom állandóan?
A hívogatásom nem éppen jogi stratégia.
Be is idéztem, ami viszont az.
És figyelmen kívül hagyta.
Kérjem, hogy kimondják a bíróság megsértését?
Nézze, kérem, tanúskodjon!
Csak mondja el, mi történt Dannyvel!
Felfogja egyáltalán, hogy most mivel vádaskodik?
- Hát, a férje beteg ember, Can... - Nem a férjemre gondolok, magamra.
Találjanak vétkesnek a bíróság kurva megsértéséért!
Az elme rendkívüli dolog, rendkívüli dolgokra képes.
Nemcsak hangok, hanem testek. Képességek.
Egy hangszeren játszani, mesterien sakkozni,
idegen nyelven beszélni, a társaság központjának lenni.
Ezek nem olyasmik, amiket meg lehet játszani.
És ők az élet minden területéről való emberek.
Minden rasszból. Minden életkorból.
Olyanok, akik semmit nem nyernek
egy olyan diagnózisból, ami társadalmi megbélyegzést hordoz.
Ez a személyiségzavar létezik.
És az ilyen betegek úgy szenvednek, amit a legtöbben fel sem tudunk fogni.
- Együttérzést és részvétet érdemelnek. - És hogy szenvednek?
Nem mondhatja akárki, hogy más személyiségek laknak benne?
A szakirodalom egyértelmű.
A diagnózis érvényesüléséhez
a betegeknek súlyos gyermekkori traumát kellett elszenvedniük,
általában szexuálisat.
Életük egy pontján, amikor a legsebezhetőbbek...
amikor leginkább védelem kéne...
akkor elárulják őket, általában valaki, akiben megbíztak.
Egy gyermek elméje nincs ez ellen felvértezve.
Nem tudja kezelni az összes ellentmondást.
Így a psziché széttöredezik, és ez lesz az első alteregó.
A gyermek eltűnik.
Valaki új lép a képbe.
Valaki, aki jobban fel van vértezve, hogy eligazodjon a félelmetes világban.
És így kezdődik.
Ez egy védekező mechanizmus a borzasztó, felfoghatatlan fájdalom ellen.
Mesélne nekem Dannyről?
Dannyvel először az őrsön, a letartóztatás után találkoztam.
De nem Dannyvel, hanem Jonnyval.
És ki az a Jonny?
Jonny Danny egyik alteregója. Szó szerint szabadulóművész.
Így amikor előkerültek a bilincsek, akkor Jonny is.
Tehát ezek a leírások
Danny úgynevezett személyiségeiről tények vagy feltevések?
Az orvosi szakvéleményem részei.
Mondta önnek valaha Danny, hogy szerinte több személyisége van?
Nem, de nem is...
Valójában nem maga említette neki először a gondolatot?
De, ugyanis a tünetei alátámasztották a diagnózist.
Maga szerint.
De magának ezen nagyon sok múlik, igaz?
- Ezt hogy érti? - Ki fizeti a kutatását?
Miből él?
A munkám zömét ösztöndíjakon keresztül finanszírozom.
- Mint a Reiling-ösztöndíj? - Igen.
- Ami tavaly lejárt. - Igen.
És az igaz, hogy az egyetem épp most utasította el a kérvényét
a további támogatásra?
Csak annyi van, hogy talpon maradjak, de tavasszal újra benyújtom.
- Kinevezése van? - Jövő évtől pályázhatok rá.
Szóval így, hogy a pénzforrása elapadt,
a legfőbb támogatása lejár, a kinevezése kockán forog,
mondhatjuk, hogy a karrierje döntő pillanathoz ért?
- Tiltakozom! - Visszavonom a kérdést.
Mondhatjuk, hogy egy ekkora horderejű ügy, mint ez,
igazi lehetőség a maga számára?
Esély a hírnévszerzésre.
- A betegeimet nem lehetőségeknek látom. - Nem?
Úgy értem, mi másért ment be a rendőrőrsre?
Azért történt, mert szexuális kapcsolata van a nyomozóval,
- aki súgott az ügyről? - Tiltakozom!
Helyt adok. Több tapintatot!
Visszavonom.
Miért ment a vádlott után a Rikersbe?
Van egy kifejezés az olyan ügyvédekre, akik így szerzik az ügyeiket.
- Mentőhajhászok. - Tiltakozom!
- Helyt adok. - Hadd fogalmazzak másképp!
Amikor besétált a rendőrségre, mit remélt, mit fog találni?
Nem reméltem, hogy találok valamit.
Nézze, sajnálom, de ezt nehezen hiszem el!
Fülest kapott a kölyökről. Eldobott mindent.
Átloholt fél Manhattanen.
- Mivel ment? Busszal? Vonattal? - Vonattal.
Azt akarja mondani, hogy nem úgy ült fel a vonatra,
hogy azt remélte, ez lesz az?
Az, amelyik híressé teszi.
Az, amelyiktől országosan is lesz valaki.
- Egyáltalán nem. - Tiltakozom!
Mit ad Isten, bevált!
Bíró úr, a tanú nem áll bíróság előtt.
Helyt adok. Folytassa, jogtanácsos!
Oké, doktornő. Egy utolsó kérdés.
A védelem állítása szerint...
Azt állítják, hogy Danny többszörös személyiségének oka
a gyermekkori szexuális bántalmazás.
A vádlott a beszélgetéseik során
mondta önnek valaha, hogy szexuálisan bántalmazták?
Dr. Goodwin, mondta önnek bárki,
hogy a vádlott azt állította, hogy szexuálisan bántalmazták?
Feleljen igennel vagy nemmel!
Dr. Goodwin?
Nem.
Nincs több kérdésem, bíró úr.
Dr. Goodwin?
Mit mond majd az ügyfelének?
Dr. Goodwin, maga mivel fog védekezni?
BÁR L.J. ÉTTEREM
Szóval csak kihasználta?
Candy, semmi nem állhatna távolabb az igazságtól.
És Camisa? Ez neki túl mély víz.
- Stan jó ügyvéd. - Jogsegélyes.
Kidolgozza a belét.
Kezd szétesni.
Ki nem?
- Miért van itt? - Mert tudom, mi lesz a vége.
Tudom, kit vádolnak mindannyian.
De ez baromság. Maguk azok, akik cserben hagyják.
Candy, én...
Én mindent megtettem a fiáért, amit tudtam.
Összetört a szívem. De a lelkiismeretem tiszta.
Ahogy az enyém is.
Ha ez igaz lenne, akkor nem jött volna ide utánam.
És téved.
Én soha nem okolnám magát. Soha.
Baromság.
Volt egy betegem, Anna, amikor elsőéves rezidens voltam.
Annát hatszor erőszakolták meg, hat különböző férfi,
egy nyolcéves időszak alatt.
És, Candy, a lány 19 éves volt.
Ezt mivel magyarázza?
Van egy jelenség, szörnyű jelenség.
A bántalmazás áldozatai túlélik.
Elmenekülnek, csak hogy aztán valaki megint bántalmazza őket.
És a történeteket hallva azt gondolom: „Istenem, ezek a szegény emberek!
A világ legszerencsétlenebb emberi lényei.”
Csakhogy ez nem szerencse kérdése.
A természet elbaszott tréfája.
Mert gyerekként szexuális viszonyra kényszerítik őket.
Ahhoz vannak szoktatva, hogy zaklatják őket.
A ragadozók nagyon ügyesek a zsákmányuk megtalálásában.
Kiszúrják a jeleket, amiket senki más nem lát.
A jel lehet kémiai, pszichológiai, viselkedésbeli, nonverbális.
A ragadozóknak neonbetűkkel van írva.
És itt jön az a dolog, amit nem tudok eléggé hangsúlyozni.
Ezekből az áldozat semmit nem tud irányítani.
Semmi nem az áldozat hibája.
Maga és Danny volt a zsákmány,
és úgy sejtem, nem Marlin az első ragadozó az életében.
És ez nem a maga hibája.
És megszakad a szívem magáért, tényleg.
Mert nem tett semmit, amiért ezt érdemelte.
Úgyhogy nem, én nem hibáztatnám.
Semmiért.
De azt remélném, hogy ha tanúskodna,
akkor végre abba tudná hagyni az önvádaskodást.
Marlin.
Felfogja, mit kér?
Bűntudat vagy gyász...
melyiket tudja elviselni?
Túl sok bacont csinálsz. Nem tesz jót nekem.
Csak azért csinálom, mert szereted.
Igen, hát élni is szeretek. Csinálj kevesebbet!
Nézzünk vele szembe, ledobhatnék valamennyit!
Vigyáznunk kell egymásra!
Találkozunk!
Szia, édesem!
Gondoltam, beugrom. Hogy lássalak előttük.
Nem vagyok ostoba, Candy! Tudom, miért vagy itt.
És tudom, mit fogsz mondani.
Még csak azt se mondom, hogy ne mondd.
Azt csinálsz, amit akarsz.
De nem teljesíteném férji kötelességemet, ha nem szólnék,
hogy amit kimondasz...
ez a rémes hazugság, egyik napról a másikra megváltoztatja az életedet.
Az emberek megbámulnak a boltban, az egész városban erről suttognak.
„Milyen anya hagyhat ilyesmit?”
Természetesen a férjedet is elveszíted.
Végül majd elveszíted a munkádat és az otthonodat is.
Ami a legrosszabb, elveszíted az illúziót arról, ki vagy.
És anélkül mindenki csak azt fogja látni, mit hagytál és mit ismertél be.
Csak ezt fogja látni Danny.
Úgyhogy őt is elveszíted.
Milyen volt Danny gyerekkorában?
Rendes kisfiú volt. Aranyos.
- De mindig más volt. - Hogyhogy más?
Túl érzékeny, azt hiszem. Lágy.
A világ kemény hely, és csak mi voltunk egymásnak.
Asszonyom, most pár nagyon nehéz kérdést kell feltennem magának.
Nem kell sietnie a válasszal, rendben?
Maga szerint a fiát, Dannyt, bántalmazták valaha szexuálisan?
Tiltakozom!
Hacsak nem volt személyesen tanúja, akkor minden válasz csak feltevés.
Bíró úr, a legtöbb zaklatás titokban, tanúk nélkül történik.
Ha egy gyermek anyja nem számít szakértő tanúnak abban,
hogy mi történt a fiával az otthonukban, akkor kicsoda?
Elutasítva. Folytassa!
Asszonyom, maga szerint bántalmazták Dannyt valaha szexuálisan?
Nem.
- Bocsánat! Hadd kérdezzem újra! - Nem hiszem, hogy bántalmazták.
Asszonyom, megértem, hogy ez nagyon nehéz önnek.
Szeretném emlékeztetni, hogy eskü alatt vall.
Biztos benne, hogy semmiféle zaklatás nem történt?
Tiltakozom!
Biztos nem hallott semmit?
Ismert a válasz.
- Biztos nem látott semmit... - Helyt adok.
Asszonyom?
Nem.
Nincs több kérdésem.
Ügyésznő!
Nincs kérdésem, bíró úr.
A tanú elmehet.
A tárgyalást holnapig elnapolom.
Kísérjék ki az esküdteket!
Álljanak fel!
Danny, álljon fel!
A nyílt mocsárvidéket jártuk Az esős áprilisi időben
Ráakadtunk egy kis fogadóra És betértünk vizes cipőben
A fogadós teát és pirítóst adott És megállva egy viccet mondott
És emlékszem a tűz fényére
Emlékszem a tűz fényére
Te meg csak a füstre
Futottunk a rét füvében Hajlongó harangvirágok kísértek minket
A nyári szél körbelengett A végtelen nyár ígéretét vitte
A kis patakhoz értünk A folyó lapályai közt
És emlékszem a fűzfákra
Emlékszem a fűzfákra
És te meg csak a szúnyogokra
És sétálgattunk a spanyol piacon A 90. utca árnyékában
A sok gyümölcs és zöldség Oly csábítón sorakozott
És vannak közös emlékeink
Mint minden szerelmesnek
És én emlékszem a narancsokra
Én emlékszem a narancsokra
Te meg csak a porra
Hull az őszi falevél A tél már kopogtat
De tavasszal és nyáron Egy évre kinevettük magunkat
Két boldog szív egyszerre dobban
Azt hittük, hogy ketten „mi” vagyunk
De kiderült, csak „te meg én” voltunk
HA ÖN VAGY EGY ISMERŐSE TÁMOGATÁSRA SZORUL,
LÁTOGASSON EL AZ APPLE.COM/HERETOHELP OLDALRA
A feliratot fordította: Binder Natália