Tager du den?
De sælger dameblade. De ringer til hele gaden.
- Fik du mit jakkesæt? - Det er klar. Jeg henter det på vej hjem.
Tak.
Ham Stan har ringet igen. Jeg sagde, du var hos en patient.
Imponerende vedholdenhed.
Jeg ved altså ikke, skat. Det sidder stramt.
Ser det ikke stramt ud?
- Du kigger ikke. - De lagde det ud, så meget de kunne.
De skide dameblade.
Knepper du nogen bag min ryg, Candy?
Hallo?
Hør her. Du må ikke tage telefonen før efter retssagen.
Er det forstået?
Okay.
MENNESKEJAGT PÅ MISTÆNKT
INSPIRERET AF BOGEN THE MINDS OF BILLY MILLIGAN
Kom så, Sullivan.
Jeg bad om et clip-on-slips. Vil du fjerne dem?
Må jeg få et øjeblik med min klient?
- Kom her. - Det er fint.
Nej.
Godt, hør her.
Slap af. Der er ingen herinde, hvis mening betyder noget.
I hvert fald ikke endnu.
Her. Det er nemmere i et spejl.
Sådan. Nu ligner du en hæderlig borger.
- Vi er klar. - Hent nævningene.
Rejs jer.
Godmorgen. Mit navn er Patricia Richards.
Jeg er statsadvokat og repræsenterer delstaten New York.
Som dommer Posner sagde, påligger bevisbyrden i denne sag mig.
Meget gerne.
Meget gerne, fordi beviserne i denne sag er uomtvistelige.
Ubestridelige.
Der er videooptagelser. Der er vidner.
Det eneste, der ikke er, er tvivl.
Den 18. maj i år pegede den tiltale, Daniel Sullivan,
en pistol kaliber .38 mod en folkemængde og affyrede den seks gange.
Tre personer blev såret. Resten var heldige.
Den eneste grund til, at det her ikke er en drabssag, er,
at Daniel Sullivan er en elendig skytte.
Han hører hjemme bag tremmer.
Men med så klare og uomtvistelige beviser, hvad vil forsvaret så gøre?
De kan ikke benægte fakta,
så de vil aflede jer fra dem med grundløse og ubeviste påstande
om en lidelse, de kalder personlighedsspaltning.
Lad mig understrege,
at der ikke findes noget, der hedder personlighedsspaltning.
Det er en opdigtet lidelse fra intet mindre end en Sally Field-film.
Hvorfor ikke påstå, han er en flyvende nonne?
Forsvaret giver skylden for mr. Sullivans handlinger til et såkaldt alter ego.
Jeg forstår godt idéen.
Vi vil alle gerne give andre skylden for vores fejl.
Når vi kører over for rødt. Når en check bliver afvist.
Når vi er utro.
Jeg ved ikke, om det ville virke.
Men forestil jer retssystemet,
hvis folk, hver eneste gang, de begik en forbrydelse,
bare kunne sige: "Det var ikke mig."
Det bliver konsekvensen her.
Forsvarets argumenter er mere end desperate. De er farlige.
De underminerer det fundamentale princip i både retssystemet og samfundet:
det personlige ansvar.
Vi har ansvaret for vores handlinger.
Den tiltalte er skyldig, og den skyld kræver en straf.
Ellers... er der ikke retfærdighed til.
Tak.
Mr. Camisa, forsvaret.
Uomtvistelige. Ubestridelige. Uimodsigelige.
Hvad laver jeg overhovedet her?
Det var noget af en indledning.
Fundamentale principper.
Her er et fundamentalt princip.
Han er uskyldig.
Han formodes uskyldig. Det er hans ret.
Det bør gentages på grund af alt det, I lige har hørt.
Så lad mig begynde med at sige det tydeligt og som et simpelt faktum.
Danny Sullivan har ikke skudt nogen.
Han var til stede. Så meget indrømmer han.
Men han affyrede ikke pistolen.
Danny er en god dreng, men han er en syg dreng.
Mine damer og herrer, ingen opfinder en lidelse her.
Jeg kan godt høre, hvordan det lyder.
Personlighedsspaltning.
I starten havde jeg også selv svært ved at fatte det.
Men i stedet for nemme vitser om flyvende nonner
valgte jeg at være fordomsfri, hvilket er svært.
Jeg beder jer om det samme.
Om at være fordomsfri.
Lyt til eksperterne. Lyt til vidnerne, for hvis I gør det,
vil I nå til samme uomtvistelige,
ubestridelige, uimodsigelige konklusion som mig.
Nemlig at Danny ikke havde kontrol over sin sygdom og sine alter egoer.
Ja, han har alter egoer.
Det har han, fordi han blev gjort så ubegribelig stor fortræd, at han knækkede.
Hans sind knækkede i flere stykker.
Og nej, det er ikke noget løsladelseskort.
De findes, og de er ikke Danny.
At sende Danny i fængsel for noget, hans alter ego begik,
svarer til, at I bliver fængslet for min forbrydelse.
Dannys sygdom er sjælden,
og den udspringer af seksuelt misbrug som barn.
Han er heldig, han overlevede. Sygdommen reddede hans liv.
Jeg ved det godt. Det er mærkeligt. Det er svært.
Men jeg beder jer, vær fordomsfri.
Anklagemyndigheden havde ret i én ting.
Den her sag handler om ansvar, men det er ikke en persons ansvar.
Det er samfundets ansvar.
Skal vi snakke fundamentale principper? Hvordan passer vi på hinanden?
Hvordan passer vi på de mest skadelidte og sårbare blandt os?
Alle har svigtet den dreng.
Hans forældre, hans lærere, hans naboer, hans venner, hans omgivelser.
Vi har alle sammen svigtet ham.
Så nu er det vores opgave at gøre det godt igen.
Jeg beder jer ikke frikende Danny.
Jeg beder jer bare skåne ham for fængsel
og i stedet sende ham til et hospital, hvor han kan få hjælp.
Den hjælp, han har brug for. Det er vores ansvar.
Tak.
Vi tager et kvarters pause og fortsætter med anklagerens vidner.
Betjent, følg nævningene ud.
Du var faktisk ret god.
Ret god er ikke nok.
For fanden. Candy tager ikke telefonen
og ignorerede stævningen, hvilket er ulovligt.
Hun er bange og skyldig. Hun kan ikke se al den skam i øjnene.
Jeg vil da skide på, hvad hun føler.
Sagen afhænger af den diagnose,
og derfor må vi vise nævningene, at Danny blev misbrugt.
Jeg har lige sagt det.
Hvis ingen vil bevidne det i retten, er det slut.
Og min klient må ikke vidne efter alt det fis til høringen.
- Det var Jack. - Han vil nægte misbruget og tilstå.
Og det vil være slemt.
Det ved jeg.
- Hvad med dig? - Jeg kan jo ikke vidne om misbruget.
Teknisk set har Danny aldrig sagt til mig, at han blev misbrugt.
- Kun Adam? - Kun Adam.
Jeg... Det nytter ikke en skid.
Hvad skal vi gøre?
- Du må overtale hende. - Det er ikke op til mig, Stan.
- Skal en mor ikke elske sit barn? - Nej.
Men den fordel har vi her.
- Hvad? - At hun elsker ham.
Vi indkalder Marlin Reid.
Hvordan var Deres forhold til Deres stedsøn?
Anstrengt, må jeg desværre indrømme.
Jeg er ikke perfekt.
Måske var jeg nogle gange for hård ved ham.
Andre gange måske ikke hård nok.
De unge, jeg ser i Osterville, har sjældent haft en far. En rigtig en.
Og... det ville jeg gerne være for Danny.
Fortæl om Osterville. Et barsk job?
Et berigende job. De unge der har haft alt imod sig.
I aner ikke, hvad de har overlevet hjemme og på gaden.
Ja, de begik fejl.
Men det, jeg elsker ved mit job, er, at de stadig er store børn.
Det er ikke for sent for dem at komme ud af det.
Har De det også sådan med Danny?
Jeg opgiver aldrig Danny. men han er ikke et barn længere.
Med Deres forhold til ham, har De så nogen idé om, hvorfor han gjorde det?
Helt ærligt nej.
Med Danny er der aldrig nogen grund.
Når han sloges i skolen eller stjal fra mig
eller solgte og tog stoffer, var grunden...
Grunden er bare Danny.
Bare et sidste spørgsmål.
Efter at De var blevet skudt, meldte De så Deres stedsøn til politiet?
- Nej. - Hvorfor ikke?
Fordi jeg ville beskytte ham.
Fordi på trods af alting...
...elsker jeg ham som min egen søn.
Ikke flere spørgsmål.
Dramatisk dag i retten, hvor ni vidner udpegede Sullivan som gerningsmanden,
inklusive hans egen stedfar, ungdomsvejleder Marlin Reid.
- Gik han efter Dem? - Det ved jeg ikke, men det sværeste...
- Her dufter godt. - Det skal have tyve minutter mere.
Hvordan virkede han?
Tynd. Det ved jeg ikke. Vi talte ikke sammen.
Hvordan fremstod jeg?
- Tager du pis på mig? - Hvad? Jeg vil bare gøre det rigtige.
- Drengen skød efter mig, Candy. - Gudfader.
Jeg tager et bad.
Hold så op. Jeg vidner ikke.
Mor?
Danny?
Jeg ville have besøgt dig.
Det er okay.
- Undskyld. - Det er ikke din skyld, skat.
Undskyld.
Det er ikke en rigtig diagnose. Kun en skør teori forstærket af en film.
Hvad mener De om Danny?
Som jeg sagde i retten, mener jeg, at mr. Sullivan simulerer.
Han handlede i ond tro for at slippe for straf.
Sagt, så alle derhjemme er med?
Han spiller skuespil for at undgå fængsel.
Jeg forsøgte at dæmpe ham.
- Hvordan gik det? - Ikke ideelt.
Han overfaldt mig, brækkede min næse og stjal pistolen.
Forsøgte De at få den tilbage?
Ja, jeg tog hjem til ham. Jeg var skidesur.
Men vi kendte hinanden. Jeg troede, vi kunne løse det.
Jeg fik kun sagt goddag, før han angreb mig med et baseballbat.
Så skød han efter mig.
- Ikke flere spørgsmål. - Mr. Camisa.
Bare et enkelt spørgsmål. Mr. Ruiz, De har kendt Danny i årevis.
Har han nogensinde virket normal?
Normal?
Drengen er gal. Det mest sindssyge røvhul, jeg kender.
Ikke flere spørgsmål.
Jeg var bange.
Jeg havde ikke set Danny sådan før.
- Så hørte jeg skuddet. - Hvad tænkte De, da De hørte det?
At han havde dræbt ham.
De troede, at Danny Sullivan var i stand til at begå drab?
I det øjeblik, ja.
Ikke flere spørgsmål.
Hej, Annabelle.
- Har Danny været voldelig over for dig? - Nej.
- Følte du dig utryg? - Nej.
- Var han ond? Grov? - Nej. Aldrig.
Hvordan var han så? Den Danny, du kendte. Din ven.
Han var sød.
Han var stille. Genert.
For det meste.
- For det meste? - Ja, nogle gange ikke så genert.
Han var lidt omskiftelig.
Jeg vil gerne vise vidnet bevis nummer fire.
Værsgo.
- Kan du kende tegningen? - Ja, den har Danny tegnet.
- Er det dig? - Ja.
Den er god.
Ja, den er god.
Danny holdt vist meget af dig.
Det var gengældt.
Tidligere sagde du om den aften med mr. Ruiz:
"Jeg har aldrig set Danny sådan før."
Hvordan passer Danny den aften med den dreng, du kendte?
Sød og stille, aldrig voldelig, genert, men ikke altid.
Drengen, der tegnede den her.
Det virker ikke som samme person, vel?
Nej.
Ikke flere spørgsmål.
- Opfølgende spørgsmål. - Værsgo.
Så vidt De ved, i den tid De kendte ham, var episoden med mr. Ruiz
så den eneste gang, Danny Sullivan var voldelig?
Protest. Irrelevant.
Spørgsmålet omhandler tiltaltes voldelige fortid.
Fortsæt.
Var mødet med hr. Ruiz den eneste gang, Danny Sullivan var voldelig?
Nej.
I high school havde jeg en kæreste, Bill.
Danny blev jaloux.
Han tævede ham ret slemt. Han endte på sygehuset.
Ham og en anden.
Jeg troede, det var en isoleret episode.
At Bill fortjente det.
Nu ved jeg ikke rigtig.
Ikke flere spørgsmål.
De står klar til at kaste sig over din søn ved sideudgangen.
Forbryderbilleder sælger åbenbart aviser. Selv for anden gang.
Jeg kan følge dig derom.
Nej, ikke på den måde.
Godt, du kom.
Der ligger et værtshus tæt på. Advokaterne kommer først senere.
Hvad er det, I vil med mig?
- Fik du hende til at vidne? - Hun kom da. Det er fremskridt.
Vi har ikke tid til fremskridt.
De fremstiller en dreng, som vil skyde sin flinke stedfar
og rammer en masse uskyldige undervejs.
Og som lader, som om han hører stemmer. Det er ret overbevisende.
Hvem holder du med?
Taberen, ser det ud til. Kan jeg nå at skifte hold?
Hun ser det i dag. Hendes søn i retten. Og så tager hun hjem til ham igen.
Bliver hos ham. Gudfader, hvordan kan man det?
Måske er vi ikke skabt til at overleve alene.
Vores hjerne har kemiske receptorer, der vågner ved menneskelig kontakt.
- Nå da. - De tændes, så vi føler os trygge.
Men nogle gange er andre mennesker ikke trygt selskab.
Nej, det må man sgu sige.
Kommer der nu en ekskone-vits?
Jeg overvejede det. Men fortsæt bare.
- Mennesker sårer hinanden på mange måder. - Ja, du har ingen anelse.
Er smerten for stor, splintres sindet i sjældne tilfælde som med Danny.
De fleste undgår smerten på de traditionelle måder.
Sprut, stoffer og sex, som tænder receptorerne.
- Den slags virker. - Og et forhold til den forkerte.
I det mindste kender de smerten.
Hvis du spørger mig, kan et forhold knække et menneske,
men et forhold kan også helbrede.
- Du siger ikke, kærlighed er svaret. - Det gør jeg faktisk.
Ligesom historien om pilen, som Jack fortalte Danny.
Frygten for smerte er værre end selve smerten.
- Jack? Altså opdigtede Jack? - Ja.
Alle bliver gjort fortræd. Nogle mere end andre.
Vi kan have en tendens til at blive i dårlige forhold.
Receptorerne lyner og siger, at vi ikke må miste det, vi har.
Selvom det er for at finde noget bedre og sundere for os selv.
Vi bliver i den kendte smerte for ikke at risikere en ny.
Men vi har et valg.
Det har vi altid.
Vi skal bare huske at træffe det.
Og huske, at andre kan gøre os fortræd, men også hjælpe os.
At række ud og lade nogen række tilbage
er en vej ud af smerten.
Det er ikke nemt.
Det er svært.
Skræmmende.
Vi må være modige som Danny og bede om hjælp.
Vi behøver ikke være alene.
Lyset slukkes.
Vi mødtes på natklubben Danceteria.
Hvordan var hun?
Ariana var... noget for sig.
Hendes bevægelser. Hendes smil.
Farvestrålende.
Alle ville være sammen med hende. Drenge og piger.
Og hun vidste det. Hun udnyttede det.
Mr. Williams, kan De se Ariana her i retssalen?
- Nej. - Nej.
Sagen er, at han ikke er hende. Ikke mere.
- Hvordan ved De det? - Alt er anderledes.
Måden, han sidder på. Helt krøllet sammen.
Og hans øjne, som... røber alt.
Ariana havde altid pokerfjæs. Pigen var en mur.
Desuden er Danny hetero.
De kender altså Danny?
Jeg mødte ham i Rikers for nogle uger siden.
Jeg så historien i avisen, så jeg tog derud.
Jeg ville bare gerne forstå det.
Hvad fandt De så i Rikers?
En fremmed.
Havde De et seksuelt forhold til tiltalte?
Jeg havde et forhold til Ariana.
- Jeg spurgte ikke, hvad han kalder sig... - Protest. Han har svaret.
Fortsæt.
Jeg kan godt udpensle mit spørgsmål.
Ja, vi havde.
- Hvor? - Protest. Irrelevant.
Spørgsmålet omhandler forholdets karakter.
- Fortsæt. - Hvor?
- På herretoilettet. - Herretoilettet...
Hvor romantisk. Kunne der ikke være kommet nogen ind?
- Var jeres møder til offentligt skue? - Vi brugte en bås.
Mr. Williams, De har aldrig spist et måltid mad med tiltalte.
- Eller set hans hjem. - Nej.
- Mødt hans venner? - Nej.
- Familie? - Nej.
Jeres mest intime øjeblikke foregik i en toiletbås.
Hvor godt kan De have kendt ham?
Der var ingen "ham". Der var kun Ariana, og hende kendte jeg.
Kommer der også bøsser, der ikke er sprunget ud, på de klubber?
- Mænd, der skjuler noget. - Ja.
Hvordan kan De så vide, at Ariana ikke bare var et alias?
Et dæknavn? En løgn?
- Jeg giver. - Mr. Camisa...
Stan. Jeg har regning her. Ikke, Sam?
- Han skylder mig penge. - Jeg kommer her tit. Det er fint.
Vi taber, Candy.
Personlighedsspaltning skyldes altid kun én ting.
Vi kan ikke bevise, at det er sket. Og hvad værre er, Danny benægter.
Som at sige granatchok, hvis han siger, han aldrig har været i krig.
Hele forsvaret bygger på det.
Så har I bygget forkert. Og det burde I have forudset.
Hvorfor tror du, jeg ringede? Tit.
- Det er ikke en juridisk strategi. - Jeg stævnede dig også, og det er.
Og du ignorerede det.
Det kaldes foragt for retten.
Hør nu her, vil du ikke nok vidne? Fortæl dem, hvad Danny blev udsat for.
Er du klar over, hvad det er for en beskyldning, du kommer med?
- Din mand er syg... - Ikke mod min mand. Mod mig.
Kald det bare foragt for retten.
Sindet er en utrolig ting, som er i stand til utrolige omstillinger.
Ikke kun stemmer, også fysiske evner.
Det kan spille et instrument, spille skak, tale fremmedsprog, underholde folk.
Ikke ting, man kan lade som om.
Det er folk fra alle samfundsklasser. Alle racer. Alle aldre.
Folk, som intet har ud af en diagnose, der medfører social stigmatisering.
Personlighedsspaltning findes.
Patienter med den sygdom lider mere, end de fleste af os kan fatte.
- De fortjener empati og medfølelse. - Hvordan lider de?
Kan enhver ikke hævde at have flere personligheder?
Forskningen er klar. Hvis diagnosen skal stilles,
skal patienten have oplevet et alvorligt traume i sin barndom.
Som regel seksuelt.
I en alder, hvor de er mest sårbare og med størst behov for omsorg,
bliver de svigtet. Som regel af en, de stoler på.
Det er et barns sind ikke rustet til at håndtere.
Det kan ikke klare alle selvmodsigelserne.
Psyken knækker, og det bliver det første alter ego.
Barnet forsvinder. En anden kommer ind.
En, der er bedre rustet til at navigere i en skræmmende verden.
Sådan begynder det.
Som en forsvarsmekanisme mod en forfærdelig, ubegribelig smerte.
Fortæl om Danny.
Jeg mødte Danny hos politiet efter anholdelsen.
- Men dengang var det Jonny. - Hvem er Jonny?
Et af Dannys alter egoer. Han kan sno sig ud af alt.
Så da lænkerne kom, kom Jonny også.
Er disse beskrivelser
af Dannys såkaldte personligheder fakta eller spekulation?
De er min kliniske vurdering.
Troede Danny, han havde flere personligheder?
- Nej, men... - Var det ikke Dem, der gav ham idéen?
Jo. Hans symptomer underbyggede diagnosen.
Siger De. Og De har meget på spil, ikke?
- Hvad mener De? - Hvem betaler Deres forskning?
Det meste finansieres af legater.
- Som for eksempel Reiling-legatet? - Ja.
- Som udløb sidste år. - Ja.
Og har universitetet netop afvist Deres ansøgning om yderligere midler?
Budgettet er begrænset, men jeg søger igen til foråret.
- Er De fastansat? - Det er min tur næste år.
Så Deres midler svinder ind,
Deres store legat udløber, og ansættelsen er på spil.
Kan man kalde det her et afgørende sted i Deres karriere?
- Protest. - Slet spørgsmålet.
Kan man sige, at en højprofileret sag som den her
er en stor mulighed for Dem?
De kan skabe Dem et navn.
- Jeg ser ikke patienterne som muligheder. - Ikke?
Hvorfor gik De så ind på den politistation?
Var det, fordi De havde et seksuelt forhold til betjenten,
- som lækkede sagen? - Protest!
- Taget til følge. Pas nu på. - Slet spørgsmålet.
Hvorfor fulgte De tiltalte ud til Rikers?
Der findes et ord for advokater, som finder klienter på den måde.
- Ambulancejægere. - Protest.
- Taget til følge. - Lad mig omformulere.
Da De gik ind på den politistation, hvad håbede De så at finde?
Jeg håbede ikke noget.
Undskyld, men det har jeg svært ved at tro.
De får et tip om en ung mand. De smider, hvad De har i hænderne.
De farer tværs gennem Manhattan.
- Tog De bussen? Toget? - Jeg tog toget.
Så De sad ikke i det tog og håbede, at her var han? Ham, der gør Dem berømt.
Ham, der gør Dem landskendt.
- Nej. - Protest!
Og det virkede.
- Hr. dommer, vidnet er ikke under anklage. - Taget til følge. Videre.
Okay. Et sidste spørgsmål.
Forsvaret hævder...
De hævder, at årsagen til Dannys såkaldte personlighedsspaltning
er seksuelt misbrug som barn.
Under alle Deres møder med tiltalte,
fortalte han, at han blev seksuelt misbrugt?
Dr. Goodwin, har nogen sagt,
eller har tiltalte nogensinde hævdet, at han blev seksuelt misbrugt?
Ja eller nej?
Dr. Goodwin?
Nej.
Ikke flere spørgsmål.
Dr. Goodwin!
- Hvad kan De sige om Deres klient? - Hvordan forsvarer De Dem?
Udnytter du ham bare?
- Det kunne ikke være mere usandt. - Og Camisa kan ikke følge med.
- Stan er dygtig. - Han er beskikket.
Han knokler.
- Han er ved at bryde sammen. - Hvem er ikke det?
- Hvad vil du? - Jeg kender slutningen.
Jeg ved, hvem I giver skylden. Men det var jer, der svigtede ham.
Candy, jeg...
Jeg gav din søn alt, hvad jeg har.
Mit hjerte er knust. Min min samvittighed er ren.
- Også min. - Så var du ikke kommet herind.
Og du tager fejl.
Jeg ville aldrig give dig skylden. Aldrig.
Pis med dig.
Jeg havde en patient, Anne, mit første år som turnuskandidat.
Anna var blevet voldtaget seks gange af seks forskellige mænd
i løbet af otte år. Og hun var 19, Candy. Hvordan forklarer du det?
Der findes et fænomen, et forfærdeligt fænomen.
Ofre for misbrug overlever.
De slipper væk, men kun for at blive misbrugt igen af en anden.
Når man hører den slags historier... Gud, de stakkels mennesker.
Verdens mest uheldige mennesker.
Men det er ikke uheld.
Det er naturen, der er grotesk.
Fordi de som børn tvinges til at have seksuelle relationer.
De bliver trænet i at blive misbrugt.
Krænkere er meget dygtige til at finde deres ofre.
De opfanger små tegn, som ingen andre ser.
Tegnene kan være kemiske, psykologiske, adfærdsmæssige, nonverbale.
For krænkeren er det neonskilte.
Og her kommer det allervigtigste.
Intet af det har offeret kontrol over.
Intet af det er offerets skyld.
Du og Danny var ofre.
Og Marlin er næppe den første krænker i dit liv.
Det er ikke din skyld.
Og jeg føler virkelig med dig.
For du har ikke fortjent det.
Så nej, jeg ville ikke give dig skylden.
For noget.
Men mit håb er, at hvis du vidner,
vil du omsider kunne holde op med at give dig selv skylden.
Marlin.
Forstår du, hvad du beder mig om?
Skyld eller sorg.
Hvilken kan du bære?
Du laver for meget bacon. Det er usundt.
- Du kan jo godt lide det. - Jeg kan også lide at leve, så skær ned.
Indrøm det bare. Jeg trænger til at tabe mig.
Vi må passe på hinanden.
Vi ses.
Hej, skat.
Jeg ville lige kigge forbi. Vi ses deroppe.
Jeg er ikke dum, Candy. Jeg ved, hvorfor du er her.
Jeg ved, hvad du vil sige. Jeg vil ikke engang forbyde dig det.
Gør, som du vil.
Men det er min pligt som din mand at fortælle dig, at de ord, du siger,
hele den her frygtelige løgn, vil ændre din verden på et øjeblik.
Folk vil glo i supermarkedet, og hele byen vil hviske om det.
"Hvilken mor tillader den slags?"
Du mister naturligvis din mand.
Du mister også dit job og dit hjem på et tidspunkt.
Og du mister illusionen om, hvem du er.
Uden den vil alle se, hvad du tillod, og hvad du gik med til.
Danny vil se det.
Så ham mister du også.
Hvordan var Danny som barn?
Han var en god dreng. En sød dreng.
- Men han har altid været anderledes. - Hvordan?
Han var for... følsom, kan man sige. Blid.
Verden er et barsk sted, og vi havde kun hinanden.
Ms. Reid, nu stiller jeg Dem nogle svære spørgsmål.
Bare tag Dem god tid.
Tror De, at Deres søn, Danny, er blevet seksuelt misbrugt?
Protest.
Medmindre hun har overværet misbruget, vil svaret være ren spekulation.
Det meste misbrug sker i smug uden vidner.
Hvis et barns mor ikke anses som ekspertvidne til,
hvad der er sket med hendes søn, hvem gør så?
Fortsæt bare.
Ms. Reid, tror De, Danny er blevet seksuelt misbrugt?
Nej.
- Lad mig spørge igen. - Jeg tror ikke, han blev misbrugt.
Ms. Reid, jeg forstår godt, at det må være svært.
Men husk, at De vidner under ed.
Er De sikker på, han ikke blev misbrugt?
Protest.
- Hørte De ingenting? - Hun har svaret.
- Så De ingen... - Taget til følge.
Ms. Reid?
Nej.
Ikke flere spørgsmål.
Ms. Richards.
Ingen spørgsmål.
Vidnet må gå.
Vi fortsætter i morgen. Følg nævningene ud.
Rejs jer.
Rejs dig op.
HVIS DU ELLER EN, DU KENDER, HAR BRUG FOR HJÆLP, SÅ GÅ IND PÅ APPLE.COM/HERETOHELP
Tekster af: Lisa Kristensen Villeneuve