- Hei, der. - Står til? En vodka tonic, takk.
- Ja. - Den bør være dobbel.
Og en til.
Det har vært en sånn dag.
- Alle har det iblant. - Ikke som denne her.
Hva drikker du?
Bud.
- En Bud til min venn. - Klart.
Takk. Marlin Reid.
- Matt Doyle. - Ja.
Skadet armen?
- Ja, et uhell på jobb. - Hvor i helsike jobber du?
Om jeg får spørre.
Nei, jeg jobber i Osterville. En guttunge som stakk meg med kniv.
Hva?
Ingenting. Det virker bare ikke dypt nok til å være et stikksår.
OK. Er du liksom lege?
Nei, politi.
- Her oppe? - Nei, nede i byen.
- Du er langt hjemmefra. - Jeg jobber med en sak.
Her. Takk.
Marlin, håper det går bra med armen.
- Ja? - Stan, det er Matty. Jeg snakket med ham.
Få høre.
Jeg tror ikke kona hans var sammen med ham den dagen.
Jeg kjøper ikke alibiet hans.
- Fikk du ham til å snakke? - Det trengtes ikke.
Er du blitt tankeleser?
Han har et arr på armen. Ser ut som et streifskudd.
Jeg tror guttungen snakket sant. I hvert fall om det.
Jeg tror stefaren var der. Jeg tror han var målet.
Og så likte jeg ikke øynene hans.
- Øynene? - Ja.
Ja vel. Takk, førstebetjent. Skylder deg en øl.
Én? Jeg er langt ute i gokk. Jeg skal ha en hel kasse.
INSPIRERT AV BOKEN THE MINDS OF BILLY MILLIGAN AV DANIEL KEYES
Du er kjempeflink, Dan.
Å forstå hvorfor personlighetene fins, hvilken nytte de gjør,
er første steg mot å bli frisk.
Tenk tilbake.
Hva var det som førte Yitzhak inn i livet ditt?
Vær så snill...
- Slutt. - Drit og dra!
Bill, vær så snill.
Hva faen?
Idiot. Hør på kameraten din.
Hei!
Det var guttene fra skolen.
- Den dagen alt gikk til helvete. - Går det bra?
Ja da, det er bare vanskelig. Det er som om hodet skal sprekke.
Som å være fanget i en metallkasse.
Danny, hva er det?
Det var bare noe Ariana sa en gang.
- Men det var jo ikke henne. - Nei, det var deg.
Alt hun føler, er i deg.
Hva følte du før Yitzhak trådte frem den dagen?
Jeg var livredd.
Så du hentet ut Yitzhak som beskyttelse?
Lidelsen utvikler seg i deg.
Sinnet ditt blir stadig mer splittet. Yitzhak og Ariana er symptomer.
Det ser ut til at Yitzhaks funksjon særlig er å beskytte deg mot fysiske trusler.
Skulle ønske han kunne kommet da jeg var mindre.
Da hadde du andre hjelpere.
Tiden er ute.
Du er kjempeflink. Som jeg sa.
Og nå må du prøve å holde fast ved deg selv.
Når vi forbereder oss til rettssaken, må du prøve å ikke slippe de andre inn. OK?
Så enkelt.
Nei, ikke enkelt.
- Vi ses om et par dager. - Vi ses.
- Men det er dette vi har jobbet med. - Nei, du har jobbet med det.
Tenker du på stipendet ditt?
Faen ta deg, Stan.
- Utilregnelighet er hans beste sjanse. - Må jeg minne deg på høringsfiaskoen?
Ifølge opptil flere eksperter
fins ikke personlighetsforstyrrelsen din engang.
- De tar feil. - Og det skal du bevise med denne gutten?
- Nei. - Unnskyld?
Rya, hør her. Du har vært flink.
Samtalene deres har gitt oss informasjon om stefaren.
Vi vet at han løy da han nektet for å ha vært på stedet.
Han skjuler noe.
Og takket være deg vet vi også hva han skjuler.
Hvis vi kan bevise at guttungen var ute etter ham,
kanskje av forståelige grunner, er ikke dette lenger en tilfeldig episode.
Vi må vise at han aldri tidligere har vært voldelig
og at skuddene var rettet mot et mål.
Så plasserer vi denne fyren i vitneboksen,
og kanskje kan vi vise at gutten hadde god grunn til å skyte.
Da går tiltalen fra seks drapsforsøk
til ett tilfelle av grovt overfall. Det er én tiendedel av straffen.
Han trenger behandling, ikke fengsel.
- Forstyrrelsen har dempet seg... - Rya.
- ...men uten hjelp... - Dette er et advokatkontor.
Ikke noe sykehus.
Hva skjer når Jonny slenger med kjeften mot feil person,
eller når Yitzhak havner i slåsskamp?
Hører du hva du sier?
- Han overlever ikke i fengsel. - Kan noen ta den?
Det er større sjanse for at han overlever i fem år enn i 50.
Han trenger tid for å bli bedre.
Ifølge loven fins ikke det han har.
Faen ta loven.
Loven driter i psykisk helse.
Hvis han ikke kan integreres og godta det han har vært ute for,
har han ikke en sjanse.
Du har tiden frem til rettssaken. Gjør psykologtriksene dine.
Reparer ham. Samme det. Han skal ikke vitne.
Om to uker må han bare kunne sitte der som en god tiltalt.
Hvis han begynner med galskap i retten, spiser aktoratet oss levende. Greit?
Jeg skal jobbe for å gi ham en rimelig straff, og så blir alle fornøyd.
Jeg kan ikke garantere at han sitter der som en god tiltalt.
Dette er det beste vi kan få til, og det er et godt resultat.
Og hvis du bryr deg om gutten,
får du slutte å bruke ham for å få frem et poeng, og godta resultatet.
Kan jeg få en til, Toby? Jeg har en viktig rettssak.
- Er de skyldige? - Ja.
Får du dem frikjent?
Nei.
Kanskje han har igjen litt tid når han løslates. Et slags liv.
Det er vel det beste du kan håpe på. Et slags liv.
Ja, det er det beste vi kan håpe på.
Demp lyden.
Har det vært noen her, Candy?
Hvem da?
Noen som har spurt om armen min?
- Noen flere. - Ikke siden den første gangen.
Og jeg sa det du ba meg om, at vi var sammen den dagen.
Det skjer aldri noe uten at begge foreldre har skylden.
Det vet du vel? Du vet hva jeg gjør for din skyld?
For sønnen din.
Hva faen skal du gjøre?
Gå videre, snåling.
Kan jeg spørre om noe? Kommer han engelskmannen tilbake? Jack?
- Kjenner du Jack? - Ja da.
Han sa jeg skulle få sjansen til å vinne tilbake pengene mine.
Men...
Han har ikke vært å se på en stund. Husker du det ikke?
Nei.
Oi.
Plager det deg ikke?
Jeg gir vel faen. Tror du du er den første jeg har møtt, som er sprø?
Han kan å spille kort, og han er godt selskap.
Men ikke la israeleren komme tilbake.
Sullivan, du har besøk.
Vil du snakke med ham, eller?
Jeg ble bekymret. Trodde ikke du kjente meg igjen.
Det sto i avisa at du har splittet personlighet.
Så da er det derfor du ikke har ringt?
- Ari... - Det er du som er Jerome?
Hun har fortalt om deg. Hun...
Jeg trodde jeg ikke hørte mer fra deg fordi du ikke elsket meg.
Jeg så bilde av deg i avisa
og tenkte du kunne trenge en venn, selv om du ikke ville treffe meg.
Men du vet ikke engang hvem jeg er.
Jeg er ikke henne.
Så hvor er hun?
Ikke her.
Ja.
Det var hun alltid flink til.
Å forsvinne.
Jeg er lei for det.
- Hei, Carl. - Hei, Ari.
- Seven and seven. - Så klart.
Hei, der. Jeg heter Grace.
Fortell om Ariana.
Hva var det hun gjorde?
- Hun var min beste venn. - Ja, men hva gjorde Ariana?
Vel...
Hun kunne ha sex.
Hun hadde sex.
Har du hatt sex, Danny?
Nei. Ikke som meg selv i hvert fall.
OK. Vi fortsetter med Ariana. Jeg vil at du skal se henne for deg.
Tenk deg hva hun føler.
Hun ville være nær andre, men hun skjulte det.
Hun kunne nesten komme dit, men så...
...så dyttet hun dem unna.
Å være intim er å være sårbar.
Og i barndommen din var det ikke mulig å være sårbar.
Nei.
Systemet med flere personligheter har hjulpet deg til å overleve.
De tar seg av følelser du ikke kan håndtere.
Men de er bare tankekonstruksjoner. De er ikke perfekte. Langt derifra.
Så systemet fungerer ikke?
Det fungerte en lang stund. Så la meg spørre igjen.
Hva gjorde Ariana for deg?
Jeg tror hun tok seg av ensomheten min. Frykten min.
Ja, og smerten. All lidelsen.
Og hun gjør noe med følelsene når du ikke klarer det.
- Som da du ville være intim med Annabelle. - Og da jeg skulle ta Marlin.
Ja, hun begynner å trekke inn. Det gjør de alle sammen.
Det at du er bevisst på dem, får det til å skje.
Jeg har lest om en ny behandling. Det kalles fusjonsterapi.
Det er en prosess som gjør at du kan finne plass til alle personlighetene.
Delene av deg blir reintegrert.
Du blir hel.
Men sånt har de nok ikke i fengselet.
Nei, men vi skal sørge for at straffen blir kort.
Den blir nok ikke kort nok.
Sånn tenker vi ikke, Danny.
Kan du høre etter?
Nei, jeg har ikke mer. Jeg betaler for Buick-en,
halve huset og hunden jeg aldri får treffe.
Jeg må legge på.
Du skal levere stevningen? Adressen står på konvolutten.
Marlin Reid?
Hvem spør?
Du er innkalt som vitne for forsvaret i saken mot Danny Sullivan.
Marlin var en trussel
og ved å flytte til spøkelseshuset slapp du denne trusselen.
Men hendte det noen gang at Yitzhak faktisk gikk imellom?
Beskyttet deg mot Marlin.
Ti stille. La meg ta dette.
Ikke snakk sånn til en kvinne.
- Du er en bølle. - Det er vanskelig å holde fokus.
- Faen. - OK. Prøv å se det uten Yitzhak.
- Hvordan skal dette hjelpe? - Bruk fantasien, ikke hukommelsen.
Lukk øynene.
- Danny, vennen... - Ti stille. Jeg tar dette.
Ikke snakk sånn til en kvinne.
Du er en bølle. Alle bøller er feiginger.
Det er bra, Danny.
Vi går tilbake til kvelden i spøkelseshuset. Sånn vi snakket om.
La følelsen komme,
men prøv å være i Yitzhak.
- OK. - Bli i Yitzhak.
Hva føler du?
Ta pistolen, Angelo.
Bare ta den. Jeg bare... Faen.
Jeg beklager. Greit?
Så du beklager? Jeg skal vise deg beklager.
Du burde ikke gjemme deg.
- Føles Yitzhak sterk? - Han føles...
Kompetent.
- Nei! - Hva har vi her?
Hore. Hva har vi her?
- Hva har vi her? - Danny! Danny!
Faen.
- Se på deg selv. - Vær så snill.
Er det denne du vil
- Hvem er en hore nå? - Nei, vær så snill.
Hvem er en hore nå?
Nei, nei.
Du er en hore.
Pisset du i buksa?
Løp!
Annabelle, det går bra.
- Ingen kan gjøre deg noe nå. - Hold deg unna meg.
- Annabelle, du er trygg. - Ikke rør meg!
- Annabelle, det går bra. - La meg være!
- Annabelle, vær så snill. - La meg være!
Det var meg.
Annabelle. Det var meg hun var redd for.
Jeg skal si deg...
Hei!
Hei, gutt.
Gutt!
Er det ikke du som har så mange stemmer?
Kom igjen. La oss få høre en.
Vi vil se sirkus, snåling.
Du aner ikke.
- Kutt ut! Spis! - Nå er vi i gang.
Jeg håper det er i orden for deg at jeg kommer tilbake.
Ja, det er greit.
Men jeg skjønner ikke helt hva du er ute etter.
Jeg viste ikke særlig forståelse for hvor vanskelig dette må være.
Jerome. Hyggelig å treffe deg, Danny.
I like måte.
Jeg har hørt mye om deg.
Bare pene ting, håper jeg.
For det meste.
Vel, vi har hatt våre oppturer og nedturer.
Men oppturene veide opp for nedturene.
I hvert fall for meg.
For henne også. Tror jeg, i hvert fall.
Takk.
Vet du hvordan vi møttes?
Første gangen jeg så henne
sto hun på nattklubben og kjeftet på en drittsekk ved baren.
Så jeg gikk bort.
Spurte om hun trengte hjelp.
Og så begynte hun å kjefte på meg,
sa at hun ikke var noen forbanna prinsesse. Hun kunne forsvare seg selv.
Det kan hun.
Så da sa jeg til henne at jeg bare prøvde å hjelpe til.
Og da sa hun at hvis ville hjelpe til, skulle jeg få henne ut på dansegulvet.
Og plutselig
beveget vi oss der ute som om vi var to halvdeler av samme person.
Det er sjeldent noen forstår bevegelsene dine sånn.
Det var oss.
Vi forsto hverandre fra den første kvelden.
Jeg er helt elendig til å danse.
Jeg er sikker på at du har noen dansetrinn der inne.
Jeg har visst masse ferdigheter gjemt bort i underbevisstheten.
Du må tro jeg er helt sprø.
Nei da.
Jeg tenker at du må være ensom.
Hvis jeg ikke må i fengsel, er det en behandling
som kan lære meg å bli dem alle sammen.
Og hvor mange er det?
Mange.
Oi, oi.
Mamma sa alltid at jeg likte en utfordring.
Au.
Men man skal aldri gi seg.
Det sa Ariana også.
Ja, jeg lærte det av henne.
Og deg.
Tenk om jeg ikke kommer til å like den jeg blir etter behandlingen.
Jeg har brukt hele livet på å prøve å forstå.
Den jeg er.
Svart mann.
Skeiv mann.
Modig mann.
Feig.
Bråkmaker. Fredsmekler.
Det viser seg at jeg er alt det der.
Men det gjør det ikke lett.
Jeg har blitt slått, spyttet på, kastet ut av alle steder du kan tenke deg.
Men jeg vet hvem jeg er.
Og det kan ingen ta fra meg.
Ariana visste hvem hun var.
Hun var stolt av det.
Det har du i deg.
Det er en del av deg. Hun er en del av deg.
Du må gjøre det samme som oss andre. Ta de gode sidene av deg selv og elsk dem.
Og de dårlige prøver du å jobbe med.
- Mer kan vi ikke gjøre. - Jeg forstår hvorfor hun likte deg.
- Flørter du med meg? - Hva? Nei.
Slapp av, mann.
Jeg bare tuller.
Rya, jeg vet jeg blander meg inn, men jeg snakket nettopp med Martin.
Han sier du har vært borte.
Rya, dette kan ødelegge sjansene dine til å få fast stilling.
Drit og dra, Greg.
Hvorfor London? Hvorfor reiste du til London?
Fordi Yitzhak ba meg...
Nei, Yitzhak fins ikke.
Jeg vet ikke, Rya. Du kan vel si hva du tror.
Vil du ha kaffe?
- Hva? - Jeg henter kaffe.
Nå skal du høre hva jeg tror.
Selv om de gjorde alt for å beskytte deg,
skapte de andre personlighetene stadig farligere situasjoner.
Kunne du ordnet to kopper kaffe til oss, Kevin?
- Klart. - Hvorfor?
Som sagt er sykdommen degenerativ. Personlighetene kan bli utilregnelige.
Og for enkelte
kan gruppen til slutt svikte verten.
Så personlighetene som skulle beskytte meg, setter meg nå i fare isteden?
Systemet er ikke perfekt.
Uansett hvor sofistikert det er, er det uansett en flukt fra virkeligheten.
Dissosiasjon krever ekstremt mye krefter å opprettholde.
Og alt som skjedde i hodet mitt skyldes det Marlin gjorde mot Adam?
Det får du svare på.
Vent, hva sier du nå? At...
At han gjorde noe jeg ikke kan huske? Tror du han gjorde noe mot meg også?
Er det det du sier?
Vi er i London. Jeg vil at du skal føle på det.
Ariana var borte. Jeg var etterlyst av politiet. Jeg trengte hjelp.
- Og hva gjorde du? - Sendte meg selv for å finne faren min.
En versjon av faren din du fantaserte om som barn, kanskje?
- Takk. - En far som ville reddet meg.
Det har vel alle små gutter ønsket seg.
Jack sa alt det jeg ville høre.
Jack kunne ikke gi deg faren din, men faderlig kjærlighet kunne han gi deg.
Jeg tror du kan ha skapt Jack som et forsøk på å redde deg selv.
Hva var det han sa til deg?
"Du må dra tilbake og ta konsekvensene, Danny-gutt."
- Hyggelig å treffe deg igjen, Jack. - Er det?
Jeg forstår at du helst vil slippe,
men Danny er i store vanskeligheter. Jeg håper du kan hjelpe meg.
Jeg fikk ham jo til å reise tilbake. Ba ham...
Ta konsekvensene.
Så jeg sendte meg selv til London for å finne min oppdiktede far,
men mislyktes og sendte meg selv hjem igjen for å overgi meg?
- Det rimer ikke. - Følelsesmessig gjør det det.
Ditt første instinkt var å flykte, og Yitzhak hjalp deg.
Og så kom du hjem for å få livet ditt tilbake og ta ansvar.
- Jack sendte deg tilbake. - Det er galskap.
Men det er vel litt av poenget.
Du har helt normale følelser, Danny.
Det er måten du har lært å uttrykke dem på,
gjennom så forskjellige mennesker, som er unik.
Det er enklere bare å kalle det galskap.
Drikk kaffen din.
Ms. Richards.
Jeg forstår det som at du er aktor i saken mot Danny Sullivan.
Ja, det stemmer.
Han er stesønnen min.
Kan vi ta en prat inne?
God ettermiddag, Stan. Hyggelig at du stakk innom.
Morsomt. Du er morsom.
Fra aktor.
Så du husker ikke ditt første møte med noen av dem? Mike og Jonny.
De hadde liksom bare alltid vært der.
De ser ut til å være de som ligner deg mest. Er du enig i det?
Ja, sikkert.
- Kompis. - Kompis.
Ja da.
- Hva nå? - Hvor er pengene?
Jeg har dem i lommen.
Bare ta det chill.
- Ta det chill. - Hva faen betyr det?
Ta det chill.
- Mike, kan du slippe meg ut? - Jeg fikser det.
OK.
Så de som ikke kjente deg godt, ville kanskje ikke merket forskjell.
Og kanskje det var derfor sykdommen ikke ble oppdaget.
- OK. - Hva skiller dem fra hverandre?
- Hva mener du? - Hva gjorde de for deg?
Hva gjorde de som du ikke klarte?
Hva skjer, damer?
Følger du etter oss?
Spesiallevering.
"Spøkelseshuset"?
Hva da? Har ikke huset ditt noe navn?
Ikke gå glipp av moroa.
Sosiale ferdigheter. Venner.
Mike var...
Han var helt topp. Han fikk meg med. Passet på meg.
Og han...
- Han var så kul. - Det var du også.
Du rev hjertet ut på meg. Vær litt grei når du avviser folk.
Denne er mye bedre. Prøv.
- Drit og dra. - Danny?
- Du sa jo at det var fest? - Ja.
Jeg får vel rulle flere jointer.
Det er øl i kjøleskapet.
Og Jonny?
Danny? Jonny?
Kom hit, min venn.
Det likte du?
Danny, hva ser du?
Jeg vil ikke snakke om Jonny.
Hva husker du om ham? Han var vel en slags utbryterkonge?
Han hjalp deg ut hjemmefra med pengene fra narkosalget.
Selvmedisinering er jo en form for flukt.
- Jeg vil ikke snakke om Jonny, sa jeg. - Hvorfor ikke?
Danny, du må møte alle personlighetene.
- De er en del av deg. - Jeg vil ikke snakke om Jonny.
Rya, dra til helvete.
Bra.
Du er sint.
Ja, jeg er sint.
Hvordan føles det? Du har kontroll. Du er i din egen kropp.
- Det føles godt. - Ja, det er fremskritt.
Du begynner allerede å innlemme de mest atskilte følelsene,
og med tiden vil du klare å ta alle følelsene tilbake.
Med tiden? Vi har jo ikke spesielt god tid.
Nei, det har vi ikke.
En ting jeg vil at du skal tenke på
når du støter på ting i fortiden som gjør deg opprørt,
en ting som samler alle personlighetene dine, er at
de hele livet ditt har prøvd å redde deg.
- De vil ikke at jeg skal snakke med deg. - De tror ikke du kan overleve uten dem.
Og en lang stund stemte det nok også.
- Men ikke nå lenger. - Nei.
Jeg tror det er et hemmelig budskap
i det at alle personlighetene har prøvd å redde deg, Danny.
Og hva er det?
Du skjønner...
De er deg alle sammen.
Egentlig har du prøvd å redde deg selv.
Hei! Stopp!
Jeg har noe til deg.
Til rettssaken.
Det er ikke sant.
- Er den ny? - Ja.
Jeg har aldri hatt dress.
Den passer.
- Takk. - Jeg skal være der hele tiden.
OK?
Ja.
Hei.
- Alt vel? - Ja. Du virker bedre.
Gjør jeg?
Roligere. Kanskje det er det der med å prøve å være én person.
Hør her, jeg kan ikke bli lenge. Det blir siste gangen jeg kommer.
Jeg ville bare si det direkte. Det har ingenting med deg å gjøre.
Men jeg må være ærlig mot meg selv.
Og en del av meg håper at hun skal være her.
Og det er ikke riktig mot noen av oss.
Det har vært fint å bli kjent med deg, Dan.
Jeg føler med deg.
Det gjør ikke noe at du savner henne. Jeg savner henne også.
Jeg har noe til deg.
Det er en lykkeamulett.
Når du har den på, kan den kanskje minne deg på at du er du.
Og at det ikke er så dumt å være deg.
Danny.
Du.
Ari?
Du er så jævlig sentimental.
Hei.
Jeg savner deg.
Jeg vet det.
Jeg elsker deg sånn.
Jeg elsker deg også.
Hun ville bare ta farvel.
Takk.
Vi ses, Danny.
- Nå igjen? - Ærlig talt.
Dette er bare tull.
- Hva er det som haster så jævlig? - Sullivan-gutten din.
- Hva har skjedd? - Vi fikk en ny vitneliste fra aktoratet.
Stefaren kontaktet aktor. Han sier han bare ville beskytte stesønnen sin,
så han skjulte at han ble skutt.
- Det er bare piss. - Mulig.
Men han sier han kan bevise at Danny har vært voldelig tidligere.
Han tipset dem om en lokal sak.
Det skal ha bli løsnet skudd i huset.
Og aktoratet fant en jente, Annabelle Stone,
og en fyr, Angelo Ruiz,
som kan kople Danny til skyteepisoden i huset
og bekrefte både narkotikabruk og drapsforsøk.
- For helsike. - Hvis disse vitnene leverer,
har han nettopp signert Dannys dødsdom.
Kan det hende de ikke vil levere?
Nei, de leverer. Så hva gjør vi?
Jeg prøver å få til en avtale.
- Ti til femten år. - Ti år?
Slutt. For hvis hun sier nei... Det ville jeg gjort.
Da må du bare håpe du kan få moren til å vitne,
og få juryen til å tro på at Danny er personlighetsforstyrret.
- Men du sa det aldri kom til å gå. - Nei, det har det aldri gjort.
Og det lover aldri godt i en rettssal.
Hvis det ikke går, må han sitte inne resten av livet.
- Stan! - Hva?
Hva skal vi gjøre?
- Hva gjør vi? - Hvordan kommer vi oss ut?
Bare i tilfelle.
Faen. Kom igjen.
Opp med dørene!
Pokker, Sullivan. Alltid noe med deg.
- Tror jeg brakk håndleddet. - Du må til sykestuen.
Herregud! Faen!
Gjør det vondt?
Lyset av om to minutter, Sullivan.
Lyset av!
Bare i tilfelle.
HVIS DU ELLER NOEN DU KJENNER TRENGER HJELP,
GÅ TIL APPLE.COM/HERETOHELP
Tekst: Trine Haugen