Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
[jemná hudba]
Člověče, já jsem ti asi umřel.
No jo. Seš úplně studenej.
[jemná hudba]
- Tohle jsi myslela? - No, rubáš, no.
Snídat asi nebudu, viď?
Prosím tě, jak bys chtěl snídat?
Rozdělíme si práci, jo?
Já napíšu obálky pro smuteční oznámení
a ty si zajeď do pohřebního ústavu. Aspoň se naposledy projedeš autem.
Tak jo.
[jemná hudba]
Helenko! Ani jsme se nerozloučili!
[jemná hudba]
Haló!
- [pohřebák 1] To je pan Šejnoha? - Ano, ale tady už je obsazeno!
Vy to máte ve dvojce. Pojďte sem k nám!
[Šejnoha] Jo, jo.
[pohřebák 1] Já si říkal, Šejnoha, jestli to nebude ten spisovatel.
- [pohřebák 1] A jste to vy! - Jo.
To máme ale štěstí!
Vy už jste pěkně připravenej. To je výborný.
[Šejnoha] To manželka mě takhle připravila.
Měl byste ještě chvilku a podepsal se mi?
No jistě.
- Taky není kam spěchat, že? - No jo.
To bude mít jednou velkou cenu, přece jenom poslední podpis.
Pěkně pomaloučku.
Abyste se nám tady ještě na poslední chvíli nezranil.
- Takhle. - Hezky se položíme.
- A je to. - Teda moc místa tady není.
- [pohřebák 1] Zkuste si sepnout ruce. - Teda, ty jsou studený.
To je, jako když sáhnete na tlačenku z lednice.
[smích]
[pohřebák 1] Pohřební humor, to je celej on.
Kam vy na ty vejšplechty chodíte?
- [Šejnoha] Pánové? - Copak, pane Šejnoha?
Nevadí, že ještě nejsem úplně mrtvý? Já všechno vnímám.
- Vemte si. - Myslíte?
- Dejte si šluka. - Jo.
Ono to půjde.
[jemná hudba]
[hudba nabírá na dramatičnosti]
[hudba utichla]
[hekání]
[Helenka] Snídaně!
[Šejnoha] Ježišmarjá.
- Kdy přijdeš? - K obědu.
- Ježíši, co děláš? - No nic, mám radost.
[nevěřícně] Hm?
[veselá hudba]
- [Bohumil] Jakej omyl? - Omyl. Každej má omyl.
Vidíš, jak zas mluvíš? Říkáš omyl, a myslíš mobil.
- Mluv pořádně, Vojto. - Každej má mobil a volají si.
Ota ho má, Radek ho má.
Komu ty potřebuješ volat, prosím tě?
- Radkovi. - [Bohumil] Jé.
Nebo Otovi.
Těm nepotřebuješ volat. S těma se vidíš na dílně každej den.
[Bohumil] Co byste si asi tak povídali? Zbytečnosti akorát.
- Jak se mají, kde byli… - No, jak se mají, kde byli.
To jsou právě ty zbytečnosti.
[mistr] Oťas, viděls někdy v televizi Mrazíka?
Tohle není budka, to je chaloupka na muří nožce.
Ptáci se toho leknou,
ale pro tu hnusnou babiznu by to bylo ideální bydlení.
Pro hnusnou babinu na muří nožce.
Pane mistře, řekněte to ještě jednou.
[mistr] Kdepak, chlapci, opakovaný vtip už není vtipný.
Pane mistr, ještě jednou, prosím, naposled.
[mistr] Jak jsem řekl.
A soustřeďte se, ať se pro samou legraci neklepnete do prstu.
Kdo už se dneska klepnul? Ukažte prst.
No! Kdo nechce mít placatý prsty jako žabák, musí dávat co?
- Pozor. - Pozor.
[mistr] Výborně.
[pípání přístroje]
- Ty prášky, co máte, noste s sebou. Furt. - Jo.
A jakmile se vám udělá těžko, jeden si vemte.
- Hm. - Ale hned!
Deset minut, a mohlo by bejt pozdě.
A můžu s tím řídit auto?
No, můžete. Ale ty léky, jak říkám, furt s sebou.
To jsem rád. O to řízení bych nerad přišel.
Ještě to není kritický, ale prostě líp už bylo, pane Šejnoha.
Já vím.
[Šejnoha] Ježíši.
- [troubení klaksonu] - [Šejnoha] Moc se neposer.
[skřípění brzd]
Díky.
- [Vendula] Na shledanou. - Moc děkuji, na shledanou.
- [Vendula] Dobrý den. - Dobrý den.
Vy tady musíte mít denně nápadníků, co?
Proč myslíte?
[Šejnoha] No taková hezká, neříkejte, že ne.
Říkám. Jeden při potížích. A zapít.
Děkuju.
- Dobrý den. - Dobrý den.
- Dneska už se holky takhle nebalej. - Ne?
Dneska holky i samy lověj kluky, když teda maj chuť na balení.
[Vendula] Balení máme dvojí. Větší a menší.
- [Matěj] Tak klidně to menší. - Ale mně by chybělo to dobejvání.
[Vendula] Žádný dobejvání, pane.
Normálně to vymáčknete z toho blistru, jako každej prášek.
Ano.
Přišlo ti to k chuti?
To jsem ráda.
- Dáš si se mnou kafe? - Dám.
[Šejnoha] Dám, dám.
A velice rád.
Ale dal bych si ho u sebe nahoře, protože jsem dostal nápad.
- Aha. - Jo.
Odjakživa měl slabost pro holky v lékárnách.
Jo.
„Odjakživa
měl slabost pro holky…“
- Dobrý den. - Dobrý den.
„…v lékárnách.“ To je dobrý.
[Šejnoha] „Čekaje u přepážky, až si stoupnou na špičky
a najdou v regále jeho lék,
v duchu je zouval z bílých pantoflí a ponožek,
svlékal je z bílých plášťů a věděl jistě,
že taková magistra je tak čistá, sterilní a vonící,
že je zbytečné, aby se myla.
Rovnou z práce ji můžete vzít do postele.“
- [Vendula] Dobrý den. - Dobrý den.
A nezašla byste se mnou někdy na kafe?
Ne, nezašla. Máte to bez doplatku.
- [Vendula] Další, prosím! - Dobrý den.
[cvakání klávesnice]
[rytmická hudba]
Dobrý den. Obinadlo.
- Nezašla byste někdy na víno? - Nezašla.
[cvakání klávesnice]
[rytmická hudba]
- [Matěj] A na čaj? - Ne.
- A do kina? - Ne.
- A zejtra? - Ne.
[cvakání klávesnice]
[rytmická hudba]
Vendulko, máš tu svého zákazníka!
Ne!
- To je mrcha. - Nedobytná jako trezor.
Hlavně teda těma vašima starejma metodama, to se nezlobte.
[Šejnoha si zpívá]
Víš, co to chce, kamaráde?
- To nevím. - Nápad.
[Helenka] Večeře!
Ale pro dnešek padla, protože to bysme z toho nespali.
[jemná hudba]
Co je?
Ty pěkně kleč, Vojto, a pros. Přišli jsme vás poprosit.
Když o tom našem klukovi uvažujete, jestli byste o něm taky nenapsal.
No napíšu, napíšu, ale zatím přemejšlím, kudy na to.
Já nejsem v pozici, abych vám mohl něco nařizovat.
Já mohu jen prosit, jestli o něm chcete psát,
tak jestli byste ho nemohl uzdravit.
- A dá se to léčit, co on má? - [Bohumil] Ne.
No vidíte. Tak po mně chcete zázrak, a to já neumím.
- Prosím! - Prostě to tam napište.
Tam můžete napsat, co chcete přece.
[Bohumil] Vždyť jak ten kluk k tomu přijde,
že se takhle dostal do týhle situace? Nebo já?
Podívejte se, já zázraky nedělám.
Já dělám většinou legraci.
Když ten můj příběh je věrohodnej a má nečekanej konec,
ale pravdivej, tak se lidi zasmějou.
Ale kdybych tam dal zázrak, tak to nebude vtipný,
protože zázrak není věrohodnej. Co to děláš?
Panu spisovateli taky páchne z pusy, tati.
Ježišmarjá!
[rádio] Bude zataženo až oblačno, postupně místy polojasno.
Večer se může v Čechách úplně vyjasnit.
V Beskydech čekejte ojediněle slabé sněžení,
teploty šest až osm stupňů, v Čechách kolem 12,
na horách dva nad nulou.
- Tak co? - Ježišmarjá!
- Máte pro mě nějakej nápad? - [Šejnoha] Bože! Chvilku klidu.
[znělka Radiožurnálu]
[moderátor] Dobrý den, vážení posluchači,
jsme rádi, že začínáte svůj den s ranním Radiožurnálem.
- [moderátorka] Ranní Radiožurnál. - [moderátor] A Jiří Chlum.
- Já nechci otravovat… - Ale otravuješ.
Mě jenom napadlo, jestli na to nejdeme, nebo teda nejdu blbě.
Že se jí pořád ptám: „Nešla byste tamhle a tohle?“
Jestli bych neměl bejt jakože rozhodnější.
- Kafe jsme zapomněli koupit! - No teď mi to říkej!
Dát jí konkrétní návrh, bez otázky.
No tak to zkus, no.
[rytmická hudba]
V šest na vás budu čekat naproti v bistru. Přijďte.
Prosím.
[rytmická hudba]
[kukání kukačkových hodin]
[jemná hudba]
[veselé hvízdání lékárníka]
Nepřišla, co?
No jo. Tak to zůstaneš asi, kamaráde, rozdělanej.
Začínáte se mi nepříjemně hromadit. 55 korun to dělá.
[jemná hudba]
Děkuji.
[jemná hudba]
Stojí jenom korunu. Radek má omyl za korunu.
Zase říkáš „omyl“, Vojto. Mluv pořádně.
Když chceš, tak mluvíš dobře. Za korunu!
Když si draze zaplatíš všechny ty jejich služby,
tak ti k tomu ten mobil za korunu dají, protože se jim to vyplatí.
Co je?
Ale koukám, jestli to jde vyprat. Máš to samej flek.
Sundej to, když jedeme do tý čistírny.
Nemůžu a nechci! Bez vesty mi táhne na cemr.
[bijí zvony]
- Radek ho má, za korunu. - Radek ho má za korunu?
No ale kolik jim jeho otec dal celkem, to už ti neřekl.
Korunu.
- Nespíš? - Nespím, jenom si přemejšlím.
Tak se věnuj řízení. Tady doprava, jo? Zastavíme.
- [Helenka] Mobil máš? - [Šejnoha] Mám.
[štěkot]
[Bakalář] Pojď sem, pojď. Pojď sem.
[Bakalář] Pojď.
Dobrý, pojďte! Pojďte! Rovnejte to už!
Šmarjá, pane Šejnoha, stop! Stůjte!
[Bakalář] Mám toho teď moc, nevím, jestli se na to nevykašlu.
- A na co myslíte? - Třeba na ty auta.
Těžko dělat obojí najednou.
Mám tam nahoře pacientku. Mohl byste mi ji pohlídat?
Tak co, Ludmilko, pořád to bolí?
Hm. Nemůže mluvit, poněvadž má ochromenej jazyk.
Ale ono se nám to za dvacet minut přestěhuje.
[Bakalář] Byla ozařovaná kvůli rakovině.
[Bakalář] Jenže pracuje na letišti, u počítače.
A z těch paprsků z tý obrazovky se jí srazila krev v hlavě.
Já to teď rozpouštím cibulí a česnekem.
[Šejnoha] Rozumím.
[Bakalář] Kdyby přestala dejchat, tak na mě zavolejte.
[Šejnoha] Jo.
[vydechnutí]
[šramot]
Ahoj! To je tvoje maminka?
[hukot deště]
Mladá paní?
Slyšíte mě?
- Pane Bakalář! Nedejchá! - [Bakalář] Jo, jo!
- [kluk] Pomoc! Zabouchl si klíče v autě. - [Bakalář] Kde mám plínu?
- [Šejnoha] Já nevím, kde máte plínu. - Jo, tady je.
[dech]
Ludmilo! Tys byla teď pryč, viď? No.
Teď se nám to přestěhovalo do krku, čili na hlasivky.
[Šejnohovo kašlání]
[Bakalář] To je pan Šejnoha. Ten spisovatel.
Je tady s autem, ale taky by potřeboval vyčistit tělíčko.
Má to samou plíseň.
Já bych si teď potřeboval zajít pro prášky.
[Bakalář] Jo, jo.
Jak máte pořád ty chřipky, tak ty máte z plísně kořenné.
Ta leze na povrch na podzim.
A vy, jak to dýcháte, tak z toho dostáváte právě tyhle chřipky.
[těžké dýchání]
A to, jak to přecházíte, tak pak tím zatěžujete srdce.
- Jo. - No. Proto máte právě tyhle stavy.
[Šejnoha] Jo.
Taky jste měl špatný svíčky. Dal jsem vám nový.
Celkově mi dáte 350 korun.
A kupujte jen pořádně vypečenej chleba,
ať máte jistotu, že jsou ty plísně z obilí spálený.
[Šejnoha] Ano. A co plísňový sýr?
- No tak to už je ale úplná sebevražda. - Jo.
Tak co bude se mnou?
Nezlob se, kamaráde, ale budu tě muset vyměnit.
- Nehodíš se k ní. - Jak nehodím?
- Ona tě nechce prostě, no. - Tak já se změním.
Já pro ni udělám vážně všechno.
Ona pořád „ne, ne, ne,“ a to tě dráždí.
Pro magistru já potřebuju úplně jinej charakter, rozumíš.
Vášnivýho chlapa, kterej má to, čemu ženský říkaj, charisma.
- Jak charisma? - No prostě koule, no.
- Žiješ ještě? - Jo, jo.
[Helenka] Až to začne ždímat, tak na mě houkni, jo?
[Šejnoha] Ano.
[jemná hudba]
Pane Šejnoha, já bych chtěl mít to charisma, jak jste říkal.
[Šejnoha] Já ho vidím jako střelce.
Ten taky nejdřív střílí a pak míří.
- Tím ji dostaneme na lopatky. - No, klidně budu střelec.
Já jenom prostě strašně chci tu babu. Nic na světě nechci víc.
- Tak já ti ty koule dám. - Děkuju.
Ale jestli přijdeš s prosíkem, že to chceš vrátit zpátky,
tak si mě nepřej. Přepisovat to nebudu.
- Přísahám! - No, jak je libo.
[ždímání pračky]
Říkala jsem ti přece, až to začne ždímat, abys na mě…
Teď, Helenko, teď jsem na tebe chtěl houknout.
[Helenka] Tebe si tak poslat pro smrt.
Ano.
[výstřel]
Myslel jsem střelec jako znamení. Ne, že si opatříš zbraň.
- [výstřel] - Ježišmarjá.
To je kvůli bezpečnosti.
Když se v noci vracím přes tu trať,
vždyť já v těch kufrech mám přes půl milionu.
Jo? A co v tom je? To musíme vědět.
- Protože na detailu záleží. - Se podívejte. Klasika normálně.
Záklaďák, šíro, něco delšího na portréty,
prostě jako každej dobrej profesionální fotograf.
- Jo, tak ty jsi fotograf? - [Matěj] Jistě. A velice vášnivý.
A taky mi dejte jiný jméno.
To Matěj je takový buchtózní. Co třeba Mario? Mario Písecký.
[výstřel]
Jdeme jenom kolem,
tak jsme se chtěli podívat, jestli se dobře bavíte.
[Šejnoha] Já kolikrát píšu víc věcí najednou.
A když si nevím rady s jednou, tak se prostě věnuju tý druhý.
Ne všichni mají bohužel takové štěstí, aby si mohli vybírat.
[Mario] Jo, jo. Vybrat si profesi tak,
aby vás živila a bavila zároveň, to je kumšt.
- Pozor na to dítě tam! - [Bohumil] Vojto!
Dyť já mířím na tu plechovku.
[výstřely]
Myslím, že jsem docela ve formě.
[Mario] Dobrej.
- Dobrý den. - Dobrý den.
[dramatická hudba]
Bohužel nemáme, pane. Zeptejte se jinde.
[dramatická hudba]
Jenom kávu.
[dramatická hudba]
[smích lékárnic]
[dramatická hudba]
- [Šejnoha] Pán odchází? - Pán zůstává a přeje si pivo.
Velmi dobře. Pivo podporuje trpělivost.
Vy jste ohromně zajímavej.
Takhle zblízka ještě zajímavější než zvenčí.
- Já někoho čekám. - A jsem tu já, co?
Jsem zcela soběstačná, mám vlastní dobře udělaný byt
a nevlastní dobře udělaný prsa.
Co kdybychom si tu dali něco dobrého,
že bych vám pak oboje ukázala?
[Šejnoha] Slečno, nezlobte se, ale mám dojem, že pána obtěžujete.
Jenom si povídáme.
[Šejnoha] Pán o vás nemá zájem. Má jiné plány.
[kukání hodin]
Jak dlouho se vydržíte na ty hodiny dívat?
Jediná hezká věc v tomhle lokále.
Až vás ty kukačky omrzej, tak zavolejte.
Ale brzo, aby nebylo obsazeno.
[Šejnoha] Krásně jsi ji setřásl.
[Šejnoha] Dneska aby se slušnej chlap pomalu bál vyjít ven bez doprovodu.
- Ach! - Jé!
Huš! Strašná doba.
[dramatická hudba]
[TV] Navíc, jak bylo řečeno,
hráči se vesměs velmi dobře znají, a někteří dokonce nastupovali…
[kukání]
[dramatická hudba]
- Co si o sobě myslíte? - Myslím si o sobě, že tě chci.
Proč mi tykáte? Už na tom lístku jste mi tykal. Já to nesnáším.
- [Mario] Co si dáš? Víno? - Nic.
- Tak zaplatím! - Nebo tu, becherovku.
[Šejnoha] Jo.
Sluší ti to, když se takhle čílíš. Proč jdeš tak pozdě?
Pozdě? Já se divím, že tady vůbec jsem.
Já vlastně nevím, proč tady jsem.
- [Mario] Ještě jednu? - Ne.
Tak pojď.
- Kam? - No jinam. Tady to není hezký.
[dramatická hudba]
- [Vendula] Já se vás bojím. - [Mario] Pojď.
- [Vendula] Tam je nějaká vinárna? - [Mario] Není tam vinárna.
- Nějakej bar? - Taky ne.
[Vendula] A co tam je? Kam to vlastně jdeme?
- To je nějaký skladiště? - Ne, tady bydlím.
Tak pojď.
[cvaknutí fotoaparátu]
[Mario] To je pěkný, tady ten tvůj zlozvyk.
- To byl den teda. - Hm.
Pohádala jsem se s magistrem Velebou kvůli anopyrinu.
[Mario] Kvůli anopyrinu?
No. Říkám mu: „Jak mám vysvětlit lidem,
že čtyřstovkové balení dostanou bez předpisu,
kdežto stovkové, tedy čtyřikrát slabší tablety, jsou na předpis?“
„Co byste jim vysvětlovala? Prostě to tak je.“ Říká ten srab.
„Kdo chce stovkové tablety, ať si tu čtyřstovku rozčtvrtí.“
My máme za Prahou zahrádku. A letos se urodilo tolik třešní!
- Fakt? To jsem ani nevěděl. - Strašně.
- Taková úroda ještě nebyla. - A jaký třešně tam máte?
- Chrupky. - Hm.
[jemná hudba]
Maminka říkala: „Měla bys jít za sousedem a zeptat se ho,
jestli by nám nepůjčil ty lísky, ty přepravky.“
- Jo. - On jich má dost a třešně nemá.
- [Vendula] On má jabloně. - Jo.
Maminka říkala: „Měla bys tam zajít
a zeptat se ho, jestli nám ty přepravky půjčí.“
- „A do nich pak ty třesně načešeme.“ - Hm.
[Vendula] „Ale, mami,“ říkám jí,
„jak já mu mám říct o ty přepravky?“
- [Mario] Nohu. - „Vždyť s panem Outratou nemluvíme.“
- Druhou. - „Měla bys tam zajít ty.“
„Usmířit se s ním, vysvětlit mu to, a říct mu,
že nemáme ty přepravky do čeho dát.“ Teda ty třešně.
[nervózní dýchání Venduly]
„Byla by to…“
„Byla by to škoda, takový třešně krásný neočesat.
Musíme. Musíme, protože jinak to sežerou ptáci, špačci.“
Panebože, panebože, jak se jmenuješ, člověče?
Mario.
A teď se mě nezbavíš!
[Šejnoha] …nezbavíš.
[hra na piano]
- Ruším tě? - Ne, vůbec.
Člověk skoro zapomněl, jak ty na to umíš.
[tóny na piano]
- To je hezký, hraj. - Já jsem všechno zapomněla.
- Co píšeš? - Povídku.
- O čem? - No, o čem…
Víš co? Tak zas radši běž.
Já stejně nemůžu hrát, když se na mě koukáš.
- Co píšeš, neřekneš, jenom čučíš. - Je to o milencích.
[Šejnoha] A zaručuju ti, že to není ani starý,
ani uslintaný, ale jede to jako dráha.
- Jako dráha, jo? - Ano.
Dnešní milenci mají slovník, kterej ty vůbec neznáš.
Já jenom, jestli bys neměl psát o něčem, na co si ještě pamatuješ.
A co že ty jsi taková načuřená?
Protože mě pořád necháváš samotnou.
A když si konečně najdu něco, kde chci být sama
a co mi dělá dobře na duši, tak mi sem lezeš.
To je intimní záležitost, jako když se sprchuješ,
a ty mi lezeš do sprchy!
[hra na piano]
Měl by sis tady uklidit.
V takovýmhle nepořádku přece nemůže člověk žít.
- [Mario] Ale může. - [cvaknutí fotoaparátu]
- Ještě tady chytím svrab. - Ale no tak!
Co je?
[Mario] Tak to tady spolu uklidíme, co ty na to?
Vůbec by to tady chtělo celý předělat.
Tobě vaděj ty moje fotky?
- Vždyť jsou pěkný, ne? - Vadí mi, že se na mě dívaj.
- [Mario] Vadí ti jako konkurence? - No, asi jo.
Pak si připadám taky jako nějaká taková…
A bůhví, s kolika z nich jsi něco měl, že jo?
Neřekneš, ale mně je to jasný.
Vyzkoušel jsem toho hodně, to je pravda.
Ale jenom proto, že jsem pořád hledal tu pravou, víš?
Než jsem tě konečně našel.
To říkáš, abys mě uchlácholil.
Neodvolal bych to, ani kdyby mě mučili.
Ani kdyby tě mučila támhleta? Co se roztahuje?
Ani ta ne.
[Vendula] A nemůže se jít roztahovat jinam?
[Mario] A víš, že je to možná moje nejlepší fotka?
Ale tak buď si na ni zvykneš, nebo ji převěsíme.
[jemná hudba]
Vendulo!
[jemná hudba]
[Mario] Tohle ti neprojde, víš to?
Tak trestej.
[jemná hudba]
Hele, obojí se to nedá dělat. Já vám to vyměním,
ale příště už byste si měl najít jinou dílnu.
Pojďte. Ono se to rozkřiklo, a podívejte se.
- [Šejnoha] Dobrý den. - Dobrý den.
- [Bakalář] Co vás trápí? - Brzdové destičky.
To já vím. Ale jak jste vysadil ty plesnivý sejry,
vypadáte vevnitř líp. Jdu na to.
- Jo! A vy, pane… - Šléhofer.
Vy byste především neměl nosit podkolenky.
[Bakalář] No tak si to shrňte!
Jak chcete, aby vám krev proudila, když ji takhle škrtíte, chudinku?
[Šejnoha] Á, dobrej!
- To jsou Švýcaři. - Aha.
[hluk letadla]
[tóny na piano]
[hluk letadla]
[Ludmila] To jsou Spojené arabské emiráty.
[Bakalář] To jste přijel v poslední chvíli, pane Šejnoha, koukněte.
Jedno prudší zabrzdění a už byste nebrzdil vůbec!
[silný hluk letadla]
[Ludmila] To je Ruslan!
To je největší nákladní letadlo na světě!
[Ludmila] Panebože! Panebože, on spadne!
- To myslíš vážně? - Vždyť je tam 47 lidí!
[Šléhofer] Jak to můžete vědět?
To je nákladní letadlo. Tam je náklad a dva piloti.
[Bakalář] Ludmilo, zachraň je!
[hravá rytmická hudba]
Požár je uhašen.
[Ludmila] Ten pilot se pomočil. Není divu.
[Šléhofer] Jak tohle můžete vědět, paní?
Protože to vidím.
[Bakalář] Kam se na ni hrabu, pane Šejnoha.
Já se k tomu musel těžce dopracovat, a Ludmila to má od Pánaboha.
A vy tomu věříte, že to letadlo zachránila?
No stoprocentně. Ta umí věci.
Já jsem u toho jednou byl, když měla velkej záchvat.
Ta její bolest byla tak veliká, tak veliká,
že se jí oči proměnily.
- Vidíte ty kuličky? - Jo.
[Bakalář] Tak takovýhle měla oči.
Ale větší. Myslela si, že to je její poslední hodina.
A já slyšel, jak prosí svoji nebožku matku.
Počkejte, svou mrtvou matku prosila?
Ano. Aby jí nahoře vymohla deset roků života, rozumíte?
Aby mohla vychovat malýho. A matka řekla:
„Ano, já ti vymůžu u Panenky Marie deset roků,
i když tady za to budu v posmrtným životě trpět.“
Ale to ne! To nechtěla, rozumíte?
A díky tomu, že to odmítla,
se jí hned nato zjevila Panenka Maria, celá v modrým,
a obdařila ji právě těmahle jejíma schopnostma.
[Bakalář] Víte, co mi řekla? Že by mohla rozpoutat válku.
To ona ale nesmí.
Ona může těch svých schopností používat jenom pro dobro.
Heleďte, myslíte, že by jí vadilo, kdybych o tom napsal povídku?
To byste měl.
Vy jste s odpuštěním pohan, pane Šejnoha, bezvěrec, že?
Tak nějak.
Co třeba Vánoce, co pro vás znamenají?
Ozdobíte stromeček, ne? Koupíte kapra.
S dětma jsme zpívali koledy. To byl krásnej čas.
Někdy i trojhlasně.
[zpěv] ♪ Nesem vám noviny, slyšte, slyšte, pastuškové. ♪
♪ Strýc, aby spal… ♪
„Chtíc, aby spal,“ Vojtíšku, ne „strýc“.
„Strýc, aby spal,“ je ale dobrý. To použiju, jestli dovolíte.
Strýc, aby spal!
Pan Šejnoha z tebe má legraci, ale ty si pamatuj,
že tam není žádný „strýc aby spal,“ ale „chtíč, aby spal.“
Pardon, „chtíc.“
[zpěv] ♪ Chtíc, aby spal! ♪ Proč nespí ten chtíc?
[Šejnoha] To je pravda. Proč ten chtíč nespí?
Vidíte? To je přesně důvod, proč nemůžete dělat zázraky.
Protože na ně nevěříte.
[Šejnoha] Já uznávám, že s tou vírou v zázraky se líp žije.
[Mario] No jasně. Ale každej si je musí zařídit sám.
Jako my dneska tady s… Jak se jmenuješ?
- Máša. - S Mášou.
Zdravím, já jsem Mario, povídka „Fotograf“. Hlavní postava. A Vy jste?
Bohumil, hlavní postava z povídky…
Název ještě nemáme.
O retardovaném chlapci, kterému se stane zázrak.
- Ale prdlajs! - [troubení klaksonu]
[těžké dýchání]
[rádio] Je dvanáct hodin a jsou tady zprávy.
Největší nákladní letoun světa Ruslan dnes Prahu neopustí.
Požár jednoho z motorů se podařilo uhasit
a letoun se všemi 47 cestujícími
se bezpečně vrátil na letiště Václava Havla.
[tichá dramatická hudba]
[pípání zamykání]
[Šejnoha] Ježíš, dyť to mám vepředu!
[tichá dramatická hudba]
- Zabouchl jsem si klíče v autě! - [žena] Pojď, nezdržuj!
[Šejnoha] Mám tam léky, který prokristapána…
[tichá dramatická hudba]
Pane Bakalář, je tam Ludmila? Dejte mi ji k telefonu!
[Šejnoha] No ano!
Jestli si to nevezmu do deseti,
teď už možná do dvou minut, tak bude po mně.
- [Ludmila] A kde jste? - Jičínská ulice.
- Proti hřbitovní zdi. - [Ludmila] Jo, už vás vidím.
Přitiskněte se k tomu autu.
[Ludmila] Jste na tom autě nalepenej?
- Jsem. - [Ludmila] Tak vydržte.
[jemná hudba]
[hudba utichla]
[Šejnoha] Ach!
Ludmilo! Děkuju!
Děkuju, děkuju. Na shledanou.
Já blbec je měl v kapsičce. Tady na prsou. Rozumíte?
V kapse klíče.
[Helenka] A nemohl jsi ten ovladač
zmáčknout v kapse, jak ses nahýbal na to auto?
No tak možný to je. Ale jak ona mohla vědět,
že já mám ty klíče zrovna tady na prsou v kapse?
Asi zázrakem.
No ne, ty věříš, že jsou takovýhle věci možný?
- Jako zázraky? - No, jako zázraky.
Ne. Dřív možná, ale teď už ne.
No počkej, jak to dřív možná, teď už ne?
[Helenka] To máš přece jedno.
Ty to stejně chceš vědět kvůli tomu svýmu psaní.
[Helenka] A na to se ti můžu vykašlat.
[tichá dramatická hudba]
Vlasy sbírám ze země, z umyvadla, ze svýho kartáče, z gauče.
To už jsem si zvykla. Fotíš tady, tos mi vysvětlil.
Proto nechceš, abych tady bydlela, abych nerušila. Tos mi taky vysvětlil.
Nevysvětlíš mi ale, jak se tohle dostalo do naší,
promiň, do tvojí postele, kterou jsem já jako kráva čistě povlíkla?
[Mario] To bude asi z Máši. To tam zaletělo nebo na ponožce se doneslo.
- Až na polštář? - Sakra, tak trochu mi věř, ne?
To bych ráda, ale nejde mi to! Nebudu rušit! Tady máš klíč!
Neblázni, kam bys chodila, vždyť je tam tma.
Poslední, o co tě prosím, nesnaž se mě zastavit!
- Vendulo, vždyť já tě miluju. - Nelži!
To bys mě tak netrápil! Já už to nevydržím! Ani vteřinu!
- Zbláznil bych se, kdybych tě ztratil! - Nech si těch banalit!
Maminka říkala, že jsi stejnej jako ten předtím.
- V jakým smyslu? - Varovala mě.
Říkala: „Takhle ti utečou nejlepší léta tvýho života.“
- Druhou nohu! - „Nejdřív ženatým a teď tenhle.“
„Najdi si někoho, s kým můžeš založit rodinu.“
A to jsem já, už sis mě našla. Jen ti do toho musím kapku dozrát.
- [Helenka] Večeře! Už je na stole! - [Šejnoha] Ach jo.
[kroky]
[otevření dveří]
[zavření dveří]
Vadí mi, že jsem dost plochá postava.
- Ty? To mi ani nepřijde. - Ano, to jste celí vy!
Hm, hm, hm.
[Helenka] Hm. Hm, hm, hm.
- Včera tu byl medvěd. - Jo?
A já mu povídám: „Co tu chceš?“
A on jenom mručel, sežral celou špajz.
[Šejnoha] Hm.
- Špagety, kolínka. - Jo.
I všechen med.
Hřebíky, televizor.
A já mu říkám: „Už pro tebe nic nemám, medvěde,
jenom toho Šejnohu.
Sedí u počítače, tak si ho klidně sežer.“
Určitě.
[Helenka] Tak! A teď mi řekni, o čem jsem ti vyprávěla.
Ty? Teď? Nevím.
- Bylo tady nějaký zvíře. Nevzpomínáš? - Ne.
Já ti řeknu proč! Protože mě vůbec nevnímáš!
- Ale no tak, já jsem to ještě… - Já tady prostě nejsem!
A ty si běž klidně bručet do toho svýho brlohu, medvěde!
[bručení]
[jemná hudba]
Dechem,
v němž byla znát námaha,
jako by šla Vendula
do kopce,
řekla: „Zabiju…“
Zabiju tě! Jednou tě zabiju!
[Mario] Tak to zkus!
Protože tě miluju, ty debile! Zoufale tě celýho miluju! Copak to nevíš?
[Bohumil] Vaše paní měla pravdu. Vyžíváte se v banalitách a oplzlostech.
[Šejnoha] To je láska, tomu vy nemůžete rozumět.
To byste se možná divil, kolik lásky Vojtíšek do našeho domu přináší.
Čisté lásky.
Ale to byste k nám taky musel někdy nahlédnout.
Co děláme my, jaké my máme radosti a starosti. Reálné, víte?
Heleďte, když vám slíbím, že k vám zajdu, dáte mi pokoj?
- Kdy? - Jen co dodělám tuhle scénu.
[jemná hudba]
[Mario] Je to teda šichta, pane Šejnoha, to by se jeden posral.
Pozor! Já nejsem proti ostrým slovům, ale musíme s nima šetřit.
To je koření jazyka.
Dobře, tak picnul. Ale „picnul“ už se neříká.
To máš jedno. Ale ta fotka je opravdu nádherná.
Hm. Taky jsem s ní vyhrál Grand Prix v Kolíně nad Rýnem.
- Já vím, vždyť jsem to napsal. - Heleďte se, pane Šejnoha.
Já jsem na tu Vendulu moc živej. Jak horskej potůček.
Ten taky jak vidí štěrbinu, tak do ní zateče.
[Šejnoha] No jo.
Já se budu muset asi na ty ostatní ženský vykašlat.
Jinak o ni přijdu, co?
- Ono oboje se to dělat nedá. - Pšt.
[Šejnoha šeptem] Nedá.
[Šejnoha] „Druh muže.“
[Šejnoha] Kmet.
Ne.
Pako?
Taky ne.
- [Helenka] Co nevíš? - Druh muže na čtyři.
[Šejnoha] A není to ani pako, ani kmet.
- Žena. - [Šejnoha] Co?
Žena! Já jsem tvůj druh.
[Šejnoha] Žena? A víš, že jo?
Taková kravina, a ono to sem pasuje.
To jsou ale kreténi.
[Šejnoha] Tak dobrou.
Dobrou noc.
Na ty zámky na Loiře mě už asi taky nevezmeš, viď?
Sliboval jsi mi to.
[Šejnoha] Víš, jak to tam teď vypadá? Prej ty obrovský
parkoviště u těch zámků jsou vidět až z Měsíce!
Já věřila, že se tam jednou podíváme. Těšila jsem se.
[Helenka] Ty teď děláš, že spíš.
Ale já ti to řeknu, protože je to stejně, jako kdybych mluvila do zdi.
Ani do Stráže nad Nežárkou mě nevezmeš,
co bydlela Destinnová. A slíbils mi to.
Prosím tě, tak si tam zajeď! Proč já musím bejt u toho?
[Helenka] Ale já to místo chtěla vidět s tebou, ne sama.
Prosím tě, co my dva máme společnýho s Emou Destinnovou, to nevím.
[Helenka] S ní nic. Ale spolu jsme mohli mít něco společnýho,
kdybysme spolu jeli.
[jemná hudba]
[hudba utichla]
Panebože!
Tak co? Podle dohody jsme teď na řadě my.
[Šejnoha] Až po snídani!
[Bohumil] Nebojte se, nemůže nás nechat čekat věčně.
- Dobře ví, že má máslo na hlavě! - Jaký máslo na hlavě?
[rádio] Jsme rádi, že začínáte svůj den s ranním Radiožurnálem.
Tak. Tak pojďte.
[Šejnoha] Pustíme se do vás.
- [Jarmila] Pojď. Děkujeme. - [Vojta] Děkuji.
[Šejnoha] Tak.
[jemná hudba]
Už to píše.
[jemná hudba, ťukání kladívka]
[mistr] Vojto, nekoukej do blba a pracuj!
Chlapci, budky necháme na jaro.
Sníh teď ptactvu ukryje veškerou potravu.
A jestli bude o něco enormní zájem, tak to jsou krmítka!
Lidi nám utrhaj ruce. Utrhaj ruce!
- [kluk] Ale proč? - [mistr] Proč.
[mistr] Neptej se proč a kladivo drž na konci,
nebo ti ty ruce urazím sám.
To je prostě zásada, chlapci. Jak vidím někoho,
kdo nedrží kladívko na konci, tak hned vím,
že to je řemeslník na baterky.
Až budeme vyrábět baterky, tak si ho držte takhle blbě jako Otík.
- A kdy začneme s těma baterkama? - To byl vtip! Že jo, pane mistr?
[mistr] To jistě! Protože, my jsme jaká dílna?
- Chráněná! - Chráněná!
Chráněná, přesně tak. Ale hlavně truhlářská!
- Takže tady pracujeme s čím? - S letadlovanými kamarády!
- Se dřevem. - Se dřevem. Výborně!
[Vojta] Máš novou čepici. Takovou bych taky chtěl.
[Bohumil] Nejdřív se pozdravíme, Vojto.
- Ahoj, táto. - Nazdar, Vojto.
Máš novou čepici. Takovou bych taky chtěl.
Ale ta není nová, Vojto, kdepak. To je moje stará čepice.
Akorát má uvnitř takový chránítka, vidíš? Ty se na zimu takhle vyklopí.
To je moc praktická čepice. Takový se dneska už ani nedělaj.
- Budeš mi ji půjčovat, tati? - Prosím tě, dyť je ti malá.
[Bohumil] Vypadal bys jako blázen. Pojď.
[Vojta] Taky bych chtěl tu praktickou čepici.
Vojto, já už jsem ji sháněl, a nikde ji nedělaj, věř mi.
[Vojta] Hm.
[Bohumil] Lidi dneska nechtěj praktický věci,
chtěj věci na jedno použití a pak je zahodit.
[Bohumil] Aby se nemuseli o nic starat a mohli se jenom bavit!
[jemná hudba]
Tak budeme mít bílé Vánoce, Vojto. Tak to má být.
Napíšu Ježíškovi, aby mi dal tu praktickou čepici.
- Co jsem ti říkal o Ježíškovi, Vojto? - Ježíšek není, já vím.
Takže kdo by tu čepici měl shánět? Já!
A já už jsem to zkoušel a nevyráběj je.
Ježíšek není. Ježíš, to si pamatuj, ten je.
Ano. To si pamatuješ dobře.
Protože kdyby ho nebylo, tak by naše utrpení bylo ještě větší.
Nebýt Ježíše, Vojtíšku,
tak bychom s maminkou ten kříž asi neunesli.
[Vojta] Koukej! Dneska by to šlo, tati.
[Vojta] Dneska by Číňan mohl začít vyrábět perník.
No, to bys tomu dal. Až začne Číňan vyrábět perník,
bude tak levnej, že náš podnik zavřou.
Ještě jsi říkal „pracující“ a „klouzat“.
Ano. A všichni naši pracující budou namydlení
a budou se moct jít akorát tak klouzat.
[Vojta] A to by jim dneska dobře klouzalo,
těm namydleným pracujícím, viď, tati?
[Šejnoha] Promiňte, ale to mi přišlo dobrý.
- To neměl být vtip. On to myslí vážně. - To byl vtip. Že jo?
- No jistě! A dobrej! - Dobrý den, pane pisovateli.
[Vojta] Nemá máslo na hlavě, má jenom plešku.
[Bohumil] Někdy bys udělal líp, kdybys mlčel, Vojto.
Já bych chtěl, ale nejde mi to.
[Helenka] Tak jedeme, ne? To chceš jet takhle oblečenej?
- A kam? - Chtěli jsme koupit ty kalhoty.
- Dneska? - Včera jsi řekl, že dneska.
Bože, mně se to tak nehodí.
Tobě se to nehodí nikdy. Tak jdeme!
[vzdech]
[Bohumil] Bude to trvat dlouho?
Protože to jsou samé legrace, ale moc jste nám zatím nepomohl.
- Klid. Ticho. - Já nic neříkám.
- Ty seš tak nervózní. - Protože tohle prostředí nesnáším.
[Šejnoha] Je to jak protileteckej kryt. Já nevím, proč nemůžeme
do nějakýho normálního krámu na povrchu? S oknama.
Protože tady je těch krámů víc pohromadě.
To se načekáme, jestli půjdou do všech obchodů.
- [Helenka] Tady je místo, zaparkuj. - [Šejnoha] Jo.
[Helenka] No, dobrý, dobrý, dobrý.
[Helenka] Dobrý, můžeš.
No ale tady bys asi neměl zůstat stát.
- Jak to? - No podívej. Podívej.
[Šejnoha] Panebože!
[řev Helenky]
[Šejnoha] Nedívej se na to a drž to u sebe. Drž to u sebe!
To mi chybělo!
[naříkání Helenky]
[sípání Šejnohy]
[tichá dramatická hudba]
Prášek!
[tichá dramatická hudba]
Na.
Vodu!
Zapít. Zapít!
[těžké dýchání]
Dík.
[jemná hudba, oddechování]
Já tě nenávidím.
[jemná hudba]
- [Vendula] Pane spisovateli! - Prokristapána!
Ten Mario Písecký, kterýho jste mi vnutil,
je obyčejnej ubohej tendenční sexista!
Poslyšte, především okamžitě, slečno, opustíte manželčinu postel!
To je posvátné lože!
Vaši ženu neznám, ale je mi jí líto, protože vy budete stejnej.
Přežitej predátor, kterej v ženě vidí jen kořist.
Ale naštěstí takoví jako vy dva brzo vyhynou!
No, vám se to, děvenko, v mým případě brzo vyplní.
- Ale teď maž ven! - Fosilie plesnivá!
Pánové, já to dneska asi ještě nedám.
No jo, tak snad příště.
[pohřebák 2] Škoda, takovou pěknou rakev jsme vám vybrali.
- Paní by nechtěla? - Co prosím?
- Jestli byste nechtěla místo mistra. - Já?
[Helenka] Ale já ještě nejsem připravená.
Sem nechodí nikdo připravenej, mladá paní.
- A šaty máte nádherný. - Nádherný.
No tak zkusit bych si to snad mohla.
To myslíš vážně?
Polštářek je papírovej, ale měkounkej. Zkuste!
A víte, že jo?
Člověk se toho bojí, a ono je to příjemný.
- To je klídek, co? - Hm.
Vy jste se snad zbláznili! Pojď dolů, mámo!
Jak vypadám? Nemám dvě brady?
Jednu bradičku máte. A krásnou. Kouříte?
- Ráda. - [Šejnoha] Co já si doma počnu sám?
[Helenka slastně] Hm.
V poslední době jsem jenom vařila, prala a povlíkala.
K ničemu jinýmu mě vlastně nepotřeboval.
[pohřebák 2] Tak to není co řešit.
Já už jsem se vlastně ani neměla na co těšit.
- Nejlepší čas odejít. - Jak neměla na co těšit? A co Stráž?
- Čestná stráž u rakve? Zařídíme. - On myslí Stráž nad Nežárkou.
Sliboval mi, že mě tam vezme, a nevzal.
Protože měli na zámku zavřeno.
Ale teď od prvního otvírají, takže tam vyrazíme.
Ani náhodou! Uvidíme se v nebi, jestli tě tam teda pustěj.
[mručení]
Poslední slova? Rázná, ale krásná. Blahopřeji.
[Helenka] Hm.
[jemná hudba]
Helenko, to už jsi ty?
Já nevím, jestli ty jako pták teď pochopíš, co ti řeknu.
Ty jsi byla vždycky moje největší láska.
Uf!
Všichni sem! Nástup! Okamžitě!
- Já jsem tady. - [Šejnoha] Všichni!
[svižná rytmická hudba]
[Šejnoha] Vy ne, vy ne! Vy už jděte do prdele!
Přátelé, situace se změnila.
Já na vás teď nebudu mít čas, musím se starat o ženu.
Ale to neznamená, že jste vyřazeni z akce. Právě naopak.
Dobrým spisovatelům se stává,
že se jim postavy takzvaně vymknou a začnou si jednat po svém.
Ale pozor! To není chyba.
Pro nás, co píšeme krásnou literaturu…
- No, krásnou… - Ticho!
Je to požehnání. Čili teď přišla vaše chvíle.
- A co bysme měli asi tak sami dělat? - [Šejnoha] Co chcete. To je právě ono.
Vy jednejte a já pohlídám pravopis. Rozchod!
[tóny strun kráječe na knedlíky]
[zpěv podle tónů strun] ♪ Knedlíky. ♪
[svižná hudba]
[tichý smích Helenky]
[svižná hudba]
[hlasitý smích]
- No, no, no! - [smích]
[Helenka] Napadlo tě někdy, že se mi uštveš a umřeš?
A k čemu mi pak bude, když národ bude mít
ty tvoje vtipný páprdovský moudra, když budeš mrtvej?
Jednou jsem byl na výstavě obrazů Josefa toho…
Jíry.
Víš co, přejeď si do pravýho pruhu, tenhle je pro rychlý řidiče.
[Šejnoha] No, a tam u jednoho obrazu
mi jeden postarší návštěvník povídá: „Tady měl Pepík přestat.
Protože tady už má všechno, co mohl světu dát.“
A teďka zase jedeš jako blázen, tak se vrať do toho levýho pruhu.
[Šejnoha] A já mu povídám: „A vy byste to dokázal, přestat?“
A on řekl: „Já to dokázal.“
„To by mě zajímalo, jaký to je.“ A on a řekl: „Blbý.“
[smích]
Co? Desetkrát? Podesátý ti to říkám?
- Jo, podesátý. - A proč mě nezarazíš, prosím tě?
Já si to klidně poslechnu i pojedenáctý,
když nic jinýho nemáš. Hlavně že na mě mluvíš.
- Bože, já se na ten zámek tak těším. - Já taky.
Hlavně aby to něco nepokazilo.
Já vždycky když se na něco těším, tak se to zvrtne.
Ale počasí by mělo vydržet.
[zpěv Emy Destinnové]
- Ale měla to tady krásný, viď? - Krásný.
[průvodkyně] Krásu naší největší pěvkyně
vystihla sochařka Irena Sedlecká.
[Šejnoha] Koukám, že byla postavou dost prťavá, ne?
- To je busta, pane. - Jenom poprsí.
[Šejnoha] Jo takhle! No jo. Já to neviděl.
Prosím tě, už se na nic neptej.
Neobětovala se pro jednoho muže, jak bylo tehdejší normou.
Něčeho dosáhla a celý svět ji za to zbožňoval.
- Božská Ema se jí říkalo, že? - [průvodkyně] Ano.
Já jsem se chtěla zeptat na toho jejího manžela.
- Na čem jejich vztah ztroskotal? - [Šejnoha] Promiňte.
On to byl pilot, důstojník letectva. A zpočátku jí imponoval.
Létal tady nad zámkem a házel jí na nádvoří bílé růže.
- Och! - [prův.] Kroužil kolem ní tak dlouho…
Až u ní přistál. [smích]
[prův.] Až si ho už jako zralá žena vzala.
Neruš.
- Promiňte, nejste ten spisovatel? - Jistě.
[prův.] Ale manželství nebylo šťastné a zkrátilo Emě kariéru.
- Já teď pracuju na třech povídkách. - [prův.] I život.
A to je vám, jako když herec jde z role do role.
Pane, rušíte výklad, jestli vám to nevadí.
Promiňte, pardon.
Prosím vás, není to ten spisovatel Karel Šejnoha?
- Je. - On ještě žije?
- Bohužel. - Šejnoha.
[prův.] Na křídle Emy Destinnové se dodnes hraje.
Je naladěné, takže jestli někdo z vás umí, může nám zahrát.
- Moje paní je dobrá klavíristka. - Dokud mě manžel nezmrzačil.
[všichni] Och!
A nechtěla bys aspoň levou rukou něco…
- Nechtěla. - Hm, tak nic.
- Au! - Ježíš, nestalo se ti nic? Ukaž.
Grázle!
[zpěv Emy Destinnové]
[Šejnoha] Zajímavej výklad, ne?
[Šejnoha] Teď bychom si mohli dát v restauraci řízek,
že bych ti ho rozkrájel, když s tou rukou nemůžeš.
[Helenka] Chci domů.
[zpěv Emy Destinnové]
[zpěv utichl]
- No nazdar. - To mělo bejt na usmířenou.
Ty vole, pane Šejnoha, já už na to seru.
No, no, no!
Tak pardon, ale měl jste si nás hlídat.
Poněvadž, když to vezmu zpětně, tak my jsme šli z hádky do hádky.
[jemná hudba]
[Šejnoha] Můžu?
„Milá Vendulko.
To, že tě miluju, a přesto se s tebou nechci oženit,
ty zřejmě nikdy nepochopíš.
Nepřestáváš toužit po životě ve společné domácnosti,
ale já nejlíp vím, jak by takový život dopadl
a jak bychom tu domácnost brzy zdemolovali.
Chodíme spolu skoro dva roky.“ To už jsou dva roky?
No, dva roky.
[Šejnoha] „Za tu dobu už přece víš, co jsem za rapla.
Uvědomuju si, že ti život se mnou utíká
a že si tě dál nemůžu přivlastňovat.“
- Hezky to píšeš, citlivě. - No.
[Mario] „Jsi stále krásná
a nebude pro tebe těžké
si svůj sen
o spořádaném manželství
splnit.
Říkalas, že ten
pičus magistr Veleba…“ Tady můžu?
No jistě, tady je to přesný.
[Mario] „…je pořád volný
a nepřestává doufat.
Tento dopis
nepíšu opilý,
to rozhodnutí ve mně
dlouho zrálo
a je definitivní.
Děkuju ti
za všechny dny
a noci s tebou.
Už se kvůli mně
netrap.“
[jemná hudba]
[Mario] „Poslední polibek
na tvé
nezapomenutelné
rty posílá
Mario.“
No, vidíš.
[svižná hudba]
[vzdech]
[Šejnoha] Tak jste zase tady. Pojďte dál.
[Šejnoha] Co je u vás novýho? Povídejte!
- [Jarmila] Pojď, Vojtí. - [Bohumil] Nic. Čekali jsme na vás.
Sami, sami. Co si sami asi tak pomůžeme?
Váš kolega z povídky Fotograf, ten se nám pěkně rozparádil.
Z něho byste si měli vzít příklad.
Já se podívám, kde jsme minule přestali.
Ty ještě nespíš?
Já se převaluju a nemůžu zabrat, a ráno řídím až do Varšavy.
A ona určitě nespí doma, ale u kamarádky, abych ji nenašel.
- Tím mě trestá. - Jo.
Tak ještě chviličku, jo?
[Mario] Co když ona si něco udělá?
Já ji musím varovat, ať to roztrhá, ať to nečte.
Ona je schopná si v tom zoufalství něco namíchat,
pak to vypije, lehne na znak a bude konec všemu.
A že to bude účinný, na to vemte jed, dyť je to magistra!
[Šejnoha] Přátelé, já budu muset tenhle příběh dorazit,
než se vám budu věnovat. Čili, prosím vás,
kdybyste byli tak laskaví, šup, ven! Ty taky, Vojto!
[Bohumil] To je proti dohodě, pane Šejnoha.
Já si na vás budu stěžovat na Svazu spisovatelů.
Nesmysl. Postavy si nemůžou stěžovat na stvořitele.
V kostele si taky věřící nestěžujou na Stvořitele.
Bylo by to marný. Bože!
[svižná hudba]
[Mario] Ne! Sakra.
[svižná hudba, hekání Maria]
„Bývalý spolužák Vašík Fuks.“ Kurva, Vašíku, co se sem pleteš?
[svižná hudba]
„Bývalý spolužák Vít Matloch.“ Do prdele, vole! Kurva! Kurva!
[svižná hudba]
[Šejnoha] Proboha, člověče, co to tady děláte?!
Starej se o sebe, dědku! Ježíš, to jste vy?
- Já mám malér, pane Šejnoha. - Jakej?
Nějakej blbec tam naházel dopisy na ten můj.
- Asi svolává třídní sraz. - To je možný, no.
Ale co je to za debilní nápad svolávat sraz poštou?
To už dneska nikdo nedělá! To nemáš internet, ty vole?!
To mě nenapadlo, člověče,
Ale zřejmě je to starší člověk, kterej je zvyklej…
- Co kdybysme ji vytrhli? - Co?
Já bych to z ní dostal majzlíkem doma.
- Počkej. - Já bych to pak poště uhradil.
Tu schránku vybírají v osm ráno.
Čili, ty řekneš tomu klukovi s pytlem, aby ti ten dopis vydal.
A do tý Varšavy to krásně stihneš.
- To je pravda. - No. No vidíš.
Musíme se zastavit ve zdravotnickejch potřebách a můžeme domů.
Nemusíme, protože podívej, co jsem pro tebe koupil.
V dětským koutku. A je to taky cvičební pomůcka.
Děkuju.
- [pískání hračky] - [Helenka] Och!
[štěkot psa]
[pískání]
[Šejnoha] A navíc to krásně píská, viď?
[pískání, štěkot]
[křupání prstu, štěkot]
Potřebujete něco?
[jemná hudba]
Prosím?
[jemná hudba]
- Vy se znáte? - Ne. Právě jsme se seznámili.
- Co to bylo? - To bys nepochopil. [smích]
- Víš, kolik ti je let? - Jo, vím. O pět let míň než tobě.
[Helenka] Sympatickej člověk. [smích]
[Šejnoha] Co tady děláte? Vy sem vůbec nepatříte.
To jste si měl rozmyslet, než jste nás začal nutit k samostatnosti.
Vy si nemůžete řešit problémy tím, že zajdete do jiné povídky.
- [Šejnoha] To se nedělá! - Už je to domluvený.
Dobrý den, já jsem Bakalář z povídky „Ruslan a Ludmila“.
- Pojďte dál. - Jenom Bohumil, bohužel.
Příjmení nemám a naše povídka nemá ani jméno.
Jarmila. Omluvám se, my jsme rozpracovaný.
- [Vojta] Někdo si tu uprd. - Vojtíšku! Nezlobte se, prosím.
- Já za to nemůžu, fakticky. - Pojďte dál.
Já to tady celý předělávám. Obojí se to fakt dělat nedá.
[Bakalář] Tady budou police pro byliny v suchým stavu
a tady budou police pro tekutý výluhy.
- [Bohumil] Podívej. - To tam nebude. To půjde pryč.
- Já jsem to konzultoval s Ludmilou. - Co je kouzultoval?
Já jsem to probral s Ludmilou. Ona je totiž médium.
- To je složitý. - Ona se osobně setkala s Madonou.
Ale s touhle ne.
- S Panenkou Marií. - [Šejnoha] No jistě.
A ty s tím umíš, koukám. A nechtěl by sis tady hrát?
- Máš tady spoustu prkýnek. - Můžu řezat?
- To víš, že můžeš. Pojďte. - Opatrně, Vojtí.
- [zvonění mobilu] - [Bakalář] Už je tady.
Ludmilo, pouštím tě na hlasitý poslech.
- Dobrý den. - Dobrý den.
[Ludmila] Dobrý den. Mohli byste se uchopit za ruce,
abych se na vás na oba mohla napojit?
Pána poprosím tu čepici, jestli by mohl.
Tak.
Pane Šejnoha, já to vezmu přes vás, protože vás znám.
Můžete se chytit pána?
- Je to nutný? - [Bohumil] Ale no tak.
[Ludmila] No, to je lepší. Já z vás cítím, že nesete kříž.
Velmi těžký vám přijde.
[z dílny klepání kladívka]
Ono to není tak, že bychom se mu bránili, tomu našemu údělu, jen…
[klepání kladívka]
Jen se bojíme, co bude s chlapcem, až tady my nebudeme.
Co s ním bude na konci.
[Vojta] Kladívko vždycky držíme na konci.
[Bakalář] Správně, Vojto! Kladívko držíme na konci.
[Ludmila] To uzdravení je možné. Uděláme to jako sen.
Zítra se pan Bohumil s paní Jarmilou probudí
a tohle všechno se jim jenom zdálo.
Budou mít zdravého, normálního syna. To by šlo, ne?
- Ano! - Ano, prosím.
Ludmilo, to jim projde, takhle se zbavit závazku?
Jsou to křesťani, podotýkám.
Nechal jste to na nás, tak se do toho teď nemontujte.
Když nám to nahoře posvětí, že?
[Ludmila] Následky samozřejmě nějaké budou,
to si dokáže každý představit.
[Šejnoha] Já si dovedu akorát představit,
že v týhle rodině se normální kluk bude děsně nudit.
- S náma? - No hlavně s váma, pane Bohumil.
Nezapomeňte, že to bude jiný dítě!
[Jarmila] Jak jiný dítě? To už nebude Vojta?
[Ludmila] Bude to Vojta, ale bude se chovat jinak,
vypadat jinak, ten zázrak ho promění.
Takže s tím dnešním Vojtou nebude mít prakticky nic společného.
[Vojta] Ruce nám utrhají.
To já… To ne, to já jiné dítě nechci.
[Vojta] Ruce nám utrhají!
Jarmilo, teď, pro lásku Boží, mysli na jeho budoucnost.
Ale on je přece láska Boží. Nezlobte se.
[jemná hudba]
- [Bakalář] Copak to je, Vojto? - Krmítko pro ptáky přeci.
- [Bakalář] No, to je dobrý, Vojto. - Aspoň ten název, kdybychom měli.
- Všechno bude, pane Bohumil. - [Bakalář] Ludmilo, moc děkujeme.
[Ludmila] Jo, jo.
[pípání budíku]
[jemná hudba]
Já jsem tam hodil dopis, kterej nechci poslat.
Že bych ti řekl adresu, abys věděl, kterej je můj, co?
- Co je? - Chce nějakej dopis.
Vyloučeno, to by mohl říct každej. Jak je to ve schránce, je to pošty.
- No, takže to nejde, prostě. - Hele, Vendula Urxová, Modřanská 8.
- Já to nechci! Nechte toho! - Ukaž!
Neblbněte! Nešahejte mi na dopisy!
- [řidič] Viktore, nevybavuj se! - [Viktor] Je mi líto, pane.
- Ty vole! - [Viktor] Jedem!
Poštovní hovada jste, vole! Oba!
[svižná hudba]
[řev]
[svižná hudba]
[Mario] Vysyp ten pytel! Dělej!
[svižná hudba]
Vendula Urxová, Modřanská 8. Hledej!
[svižná hudba]
- [řidič] Viktore, co se děje? - Ty seď a nehejbej se!
- [Mario] Řekl jsem, seď! - [výstřel]
Au! Jau! Kreténe!
[dramatická hudba]
[hra na piano]
- [odkašlání] - Kruci!
Helenko, já jsem napsal takovou věc, jestli by sis to nepřečetla.
Ale heleme se! Dřív jsi mi dával přečíst všechno.
[Šejnoha] Protože jsi mě chválila. Ale v poslední době jsi byla tak jedovatá,
že mi to skoro bralo chuť do práce.
Takže ty potřebuješ pochválit?
No, abych ti řekl pravdu, nakonec potřebuju, no.
Ale já jsem tu kritiku dělala vždycky kvůli tobě,
abys nepřestal bejt dobrej.
No, ale vypadalo to, že ti to moje psaní vadí.
Karle, ono je to všecko daleko složitější.
Ale to bys musel rozumět tomu, co se odehrává v ženský hlavě.
A to nejde?
To nejde.
[hra na piano]
[piano utichlo]
[zpěv] ♪ Chtíc, aby spal, ♪
♪ tak zpívala ♪
♪ synáčkovi; ♪
♪ matka, jež ponocovala. ♪
[pošťák] Písecký! Mario Písecký!
[zpěv] ♪ Miláčkovi. Spi nebes dítě milostné…♪
[Vendula] Milý Mario, od chvíle, kdy jsme se seznámili, jsem věděla,
že jsi rapl a že bych si s tebou neměla nic začínat.
Dnes jsem pochopila, že nejsi schopen lásky
a vidíš v ženě jen objekt své vášně.
Když jsem se v novinách dočetla,
žes přepadl poštovního zaměstnance a jednoho dokonce postřelil,
věř mi, že jsem se za tebe z hloubi duše styděla.
Uspíšilo to mé rozhodnutí spojit svůj život se solidním člověkem,
kterého si vážím, a myslím, že ho i miluji.
Už mi prosím nevolej.
Vendula, od zítra již Velebová.
[pokračuje zpěv vězňů] ♪ Nebesa chválu pějí tvou… ♪
[Helenka] Toho Matěje bys takhle neměl nechat. Mně je ho líto.
[Šejnoha] Myslíš? Chtěl koule? Chtěl. Tak je má.
[kdákání slepic]
Ty taky dostaneš.
[zpěv Bohumila] ♪ Slyšte, slyšte, pastuškové, ♪
♪ jaké znějí zpěvy nové ♪
♪ v této noční hodině… ♪
- Vojtíšku! Snad jsi to nesfoukl? - [Vojta] Sfoukl.
Sirky! Honem sirky!
Tatínek říkal, „svíčka je otevřený oheň, nesmí být bez dozoru,“ říkal.
[Bohumil zpívá] ♪ Pospěšme, pospěšme. ♪
Už jdu!
[Bohumil zpívá] ♪ Pospěšme k Betlému. ♪
Vojtíšku, teď mě dobře poslouchej.
[Jarmila] Ty mi musíš slíbit, že tatínkovi neřekneš,
žes tu svíčku sfouknul. To bys tatínkovi moc ublížil, ano?
- Ano. - [Jarmila] Dobře.
Ta svíčka tady pořád hořela.
- Tys ji nesfoukl. - Sfoukl.
- [Jarmila] Nesfoukl! - [Vojta] Au!
- [šeptem] Nesfoukl. - Pojďme ke stolu.
Něco ti povím, Vojto.
Ten plamen, který vidíš před sebou, to není ledajaký plamen.
To je betlémské světlo.
V Betlémě, a to ty dobře víš, se narodil…
- Ježíš. - [Bohumil] Ano.
A v tom městě Betlémě hoří ten samý plamen,
co máme my tady na našem svátečním stole.
Protože tam věřící lidé od toho svatého ohně
připálili lampu a převezli ji do Vídně.
A ve Vídni na ni čekali naši skauti, křesťanští chlapci,
aby si zase oni mohli od té lampy z Betléma
připálit svou lampu a převézt ji k nám.
A na našem nádraží jsem dneska čekal já s olejovou lampičkou.
[Bohumil] Bylo nás tam hodně věřících, to bys nevěřil.
Vypadali jsme jako ti broučci z té knížky, co jsem ti četl.
Jako ti broučci
s lucerničkama.
Když jsem se dostal domů,
olej v té lampičce už skoro docházel.
A představ si to, kdyby došel!
Ale nedošel, a tak jsem od ní stihl ještě zapálit
tuhle naši svíčku.
- Ale, táto, tu svíčku… - Ano, Vojtíšku, máš pravdu.
- Takovou svíčku nemá každý. - Tu svíčku…
Protože každý nemá tak hodného tatínka,
který by tak dlouho v mraze čekal na nádraží,
aby nám domů přinesl světlo až z Betléma.
To každý nemá.
Pomodlíme se.
[jemná vánoční hudba]
[Šejnoha] Vaše povídka se jmenuje Betlémské světlo.
To je hezký název.
[Šejnoha] Hm.
[jemná vánoční hudba]
[hra na klavír]
[rytmická hudba]