Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Els personatges de la història
Yann Lemée, alies Yann Andréa
Michèle Manceaux, escriptora, periodista, editorialista en Marie Claire,
Marguerite Duras, cèlebre escriptora i cineasta
Capri, s'ha acabat
I pensar que va ser la ciutat del meu primer amor
Capri, s'ha acabat
No crec que torni allí un dia
Ja no anirem mai més
On em digueres ''t'estimo''
Ja no anirem mai més
Com els altres anys
De vegades m'agradaria
Dir-te ''tornem a començar''
Però perd el coratge
Sabent que diràs que no
Capri, s'ha acabat
I pensar que va ser la ciutat del meu primer amor
Capri, s'ha acabat
No crec que torni allí un dia
Capri, se acabó
I pensar que va ser la ciutat del meu primer amor
Capri, s'ha acabat
No crec que torni allí un dia
VULL PARLAR DE DURAS
Anem a fer l'entrevista que em demanares.
Amb Marguerite, l'he vist baix.
- L'he vist molt bé. - L'has vist?
Volia dur-me un cafè però li vaig dir que no:
''Ja me n'he pres un. Gràcies, Marguerite''
- Espero que no pugi - No...
Anem a fer l'entrevista que em demanares.
Amb Marguerite, l'he vist baix.
- L'he vist molt bé. - L'has vist?
2 de desembre...
1982.
- Voldria parlar de Duras. - Sí.
Però és una cosa tan gran...
Quasi com una bogeria...
No sé per on començar.
Com s'aborda el personatge... Duras?
Tal vegada si comences per la teva fascinació...
Sí.
Començaré amb la nostra trobada.
Molt bé.
Va ser fa molts anys. Tenia...
No sé... com 22 anys.
On vivia, hi havia un exemplar de Els Cavallets de Tarquínia.
Era d'una nena que havia viscut allí.
I el vaig llegir.
Immediatament aquest text
em va captivar completament.
Tres dies després, prenia un Campanari Bitter en un cafè.
Estava en Caen, un Campanari Bitter no era molt habitual.
Després, vaig llegir tota la seva obra.
A tal grau que soles la llegia a ella.
Estudiava filosofia.
Vaig abandonar tot per a llegir tots els seus llibres.
Fins i tot sentia que l'autor estava present.
Curiós perquè no la coneixia per a res.
Ningú, ni un amic o un mestre, m'havia dit que llegís a Duras.
Simplement fou així.
Vaig prendre el llibre i de seguida em vaig involucrar.
Tinc quasi 30 anys... quasi.
Tenia 21 o 22 en aquell temps.
Així que va ser fa 7 o 8 anys.
El que és increïble és que mai ha parat.
Mai ha parat.
Al contrari, vaig anar creant un vuit de lectura al meu entorn, a poc a poc,
perquè em pareixia... em pareix...
no hi havia res més.
Que aquells textos.
Sols podia llegir algunes pàgines, eren aclaparadores.
I no volia conèixer-la. De cap de les maneres.
Estava estudiant a Caen,
en Normandia.
Després va eixir India Song. La vaig visionar com 10 vegades.
El més important per a mi era que Duras vindria a Caen.
I vaig estar allí.
Vaig assistir al debat. No vaig poder dir res, mort del pànic.
Finalment, va haver-hi una sessió de preguntes...
i en vaig fer una.
Recordes la pregunta?
No era realment una pregunta.
Volia dir que no havia entès el pla final de India Song...
sobre el mapa de geografia.
I de sobte, vaig dir:
''Entenc. És la mateixa forma de filmar el cos de l'Anne-Marie Stretter''
''passant la càmera per la perruca, les joies, el vestit.''
''És la mateixa manera en què filma el mapa d'Àsia.''
''Ella va dir: ''Sí, té vostè raó.''
Estava encantat.
I molt acomplexat.
Volia comprar-li flors.
Algú em va dir: ''No...''
''No es fa. No siguis ridícul. És Duras, per favor!''
''No ho facis.''
I no ho vaig fer.
Però volia distingir-me, saps?
Duia en la bossa un exemplar de Destruir, diu ella.
Destruir, diu ella...
Quan va acabar el debat, no hi havia ningú i ella ja se n'anava.
Vaig demanar-li un autògraf.
Firmà el meu llibre.
Vaig dir-li si podia escriure-li a la casa d'edició.
Va dir: ''No, escriviu-me a casa carrer Saint-Benoît, 5.''
Em va deixar mort que em donés la seva direcció.
Intenta explorar cada detall en la teva memòria.
La impressió física que va provocar en tu i coses així.
- Estic interrompent molt? - No.
Digues-m'ho si ho faig.
La impressió física era...
De sobte, quan s'encengueren els llums,
i va aparèixer junt a l'entrevistador,
era com si ella ho haguera escrit.
És ella amb qui havia viscut.
Duia la seva jaqueta de cuir, la seva falda de quadres,
anells i polseres.
Vaig veure molt les seves polseres i anells.
Era ella.
I la seua veu...
Vaig descobrir aquella veu.
En el moment que començava a parlar, el silenci era total.
Algú digué: ''Duras està aquí''.
Contestà: ''Sí, aquí estic.''
''Soc Marguerite Duras, he fet aquest film. Preguntin el que sigui.''
''Si no hi ha preguntes, me n'aniré, No importa.''
Imagina't un silenci de 5 minuts.
I ara sento,
que ella sabia.
Sento que m'havia vist.
I després, en el cafè?
El que em molestava, ara ho sé, eren els altres.
Que estigueren allí 10 persones. La volia només per a mi.
Només per a tu?
Després d'aquell dia, clar, vaig escriure-li molt seguit.
La primera carta va ser molt penosa, crec.
''L'estimo i m'encantaria conèixer-la.''
''Però al mateix temps, no sé. No vull arruïnar les coses.''
Em va contestar exactament un any després, dient-me:
''He tornat a llegir la seva carta. No puc respondre. És la seva decisió.''
''No soc qui pot decidir si ha de conèixer-me.''
Deia: ''No puc donar resposta a la seva pregunta.''
Aleshores vaig pensar que no valia la pena conèixer-la.
De veritat volia, però sabia que no valia la pena.
Escrivia cada vegada que llegia un dels seus llibres.
L'escrivia a ella. Les meves cartes eren molt senzilles.
Sempre acabava dient:
''L'estimo.''
Prenia fragments dels seus llibres i se'ls enviava.
Mai va respondre. No esperava una resposta.
- Puc preguntar-te una cosa? - Sí.
No sé si he de fer-te preguntes o no.
Pots parlar-me de la teva vida sentimental d'aquella època?
Podies compartir el que senties per ella, amb altres?
Amb qui podies estimar físicament?
Sí, vaig compartir la passió que sentia amb la noia amb qui vivia.
Les nostres vetllades solien acabar amb un whisky i llegint a Duras.
Després, la xica, Bénédicte, va fer una mestria sobre Duras.
La gent que freqüentava admirava a Duras també.
Els agradava Duras, però també admiraven altres coses.
- Estimaves a Bénédicte, també? - Per suposat.
L'amor que tenia per ella es vivia...
en el temps.
Un no pensa que s'acabarà, però...
es viu en el temps. Aquesta és la diferència.
La meva relació amb Duras, amb els seus textos, amb ella,
era un amor complet.
Era l'eternitat.
I era completament meu.
Tens ganes de contar-me ara, o tal vegada més tard,
el que t'arribava més profundament a més dels seus textos.
Què era el que més t'arribava?
Mai vaig analitzar el que m'afectava, el que em mou.
Cal parlar en present.
Probablement la dimensió del temps...
i de la mort.
La passió, no?
Sí, clar, la passió, però...
Sí, la passió, però la que és colpejada per la mort,
com fulminada.
De seguida, em vaig dir:
''Això és la veritat.''
''La veritat de la passió, la veritat de l'amor''
''és la mort.''
L'amor d'Anne-Marie Stretter per...
Com es deia? Se me n'ha anat...
Aquest amor que ho destrueix tot
que destrueix a algú també.
Res pot ser, l'amor no existeix
sense la destrucció d'algú, sense la mort.
El que dius és molt important. Te n'adones?
La visió que tenia d' India Song on les persones són...
com celebracions fúnebres, no sé com dir-ho...
Gent morta.
Sentia que era exactament això,
perfectament correcte, el que era la vida.
Però la vida morta.
La vida recreada.
- El vicecònsol de França en Lahore. - Sí.
Desplaçat en desgràcia a Calcuta.
Ha tornat al parc?
Sí.
Ve totes les nits.
Un món un poc mort però totalment apassionat,
que jo veia fulminat,
això era el que significava per a mi.
Un fracàs total.
Un fracàs.
Bé, parlàvem del moment en què anaves a veure-la.
Aleshores...
Pot ser que sigui molt aviat, no sé.
Sí.
Escrivia habitualment.
Moltes cartes que no vaig enviar.
Mai hi va haver resposta.
I un bon dia, vaig rebre una carta.
Deia: ''Vaig estar malalta.''
Crec que era febrer o març de 1980.
Va dir:
''Penso molt en vostè.''
''Les seves cartes son meravelloses.''
Va, has de dir el que sents.
Sí.
No tingues por de dir alguna cosa ingènua o molt sensible.
Llança't.
La seva carta em va commoure.
Per un costat, vaig saber que jo era part de la seva vida.
Després ho vaig poder corroborar,
tenia totes les meves cartes en un caixó.
Mentre jo pensava ser l'únic sentint aquesta passió,
amb la carta rebuda sis anys enrere de sobte, em vaig adonar
que aquesta passió era recíproca...
Ella també, en certa manera, la compartia.
Així que vaig escriure de nou...
Embogit per haver rebut una carta així.
Sabia que estava en Trouville. Un dia, li vaig telefonar.
T'havia donat el seu número?
No, no m'havia donat el seu número ni res d'això.
Fou fàcil trobar el seu número.
Sempre deia que no estava en el directori.
Vaig saber que Duras no era el seu cognom. Em va fer molta il·lusió.
Explica't.
Per a mi, Duras era Duras.
No podia anomenar-se d'una altra manera.
Un amic deia: ''No és Duras.'' ''És el seu nom de ploma. És Donnadieu.''
Fou un drama!
El seu nom era tan real per a mi.
I de sobte vaig descobrir que era fals.
Era ficció perquè tenia un pseudònim.
Vaig entrar en pànic.
Realitat, ficció...
Volia oblidar-me de tot això.
Però gràcies a això, vaig tenir el seu telèfon.
Vaig telefonar-li. Algú respongué: ''No està. Ha anat al camp.''
Vaig mentir quan em va dir: ''Té el número?''
''És clar, però no aquí. Podria dir-me'l novament?''
I així vaig poder descobrir el seu telèfon.
I vaig cridar aquí.
A Neauphle.
Immediatament, vaig començar a titubar.
Vaig dir-li: ''Soc Yann.''
Ella va dir: ''Oh, deu meu''. Estava molt...
Començà a parlar de moltes coses.
La factura del telèfon fou enorme!
No tenia molts diners.
Per això vaig començar telefonant-la.
Recordes el que et va dir ella?
Sí.
Em va dir: ''Ets qui m'escriu. És genial.''
Era l'estiu de 1980, quan escrivia per a Libération.
Vaig dir-li que estava molt bé. No sabia que dir, ja que em pertorbava
escoltar la seva veu en el telèfon.
El que em va cridar l'atenció és que va riure.
No podia imaginar-me a Duras rient.
I de sobte, començà a riure.
No sé ni de què.
Però em vaig dir: ''Pareix de 18 anys.''
Fou molt entendridor.
Parlarem i em va dir:
''Vaig a tornar a Trouville.''
''No deixes de telefonar-me''
A final de mes, vaig telefonar-li.
Em va dir: ''Vinga a Trouville. Intentarem veure'ns.''
Fou complicat, la vaig telefonar una vegada,
''em va dir: '' No, estic treballant.'' Em fa por veure'l,
''veure a persones noves. No sé tal vegada no hauríem de veure'ns.''
''Tal vegada no valgui la pena.''
Vaig dir-li: ''Sí, és possible que no valgui la pena, però estic aquí.''
Aquí estic.
Em va dir: ''Telefoni'm en dues hores.'' Així que la vaig telefonar.
Em va dir: ''Va, però amb una botella de vi.''
Vaig dur una botella de vi a l'hotel Les Roches Noires.
Quan arribí, em besà.
Amb molta tendresa.
Immediatament vaig sentir alguna cosa.
Mai vaig arribar a pensar que em besaria.
Però era com si fes sis anys que em coneixia.
Duia escrivint-li sis o set anys.
Era com si arribés un amic. Potser no un amic...
I començarem a parlar dels seus llibres.
I em vaig quedar.
Penso que tens més a dir.
- Perquè digueres ''com un amic''. - No...
- No. - No sé, però...
Tens que donar detalls.
És que he d'explicar.
Puc dir que algú que coneixia de nom
algú que era una passió per a mi...
La podia veure viva.
I em deia a mi mateix:
''No és genial únicament en els seus llibres,''
''és genial i punt.''
''És genial.''
De sobte, en la meva ment vaig passar, de la ficció
a ella, ho entens?
I al mateix temps, continuava entusiasmat, encantat
per els seus textos. Captivat...
Durant anys no m'abandonà.
De la mateixa manera, ella em captivava.
Vaig renunciar al meu treball, al meu apartament.
I em vaig quedar amb ella.
I la relació que tenia amb els seus escrits, aquesta relació...
de dominació que tenia sobre mi, segons els seus textos,
la imaginació que m'imposava...
Immediatament la vida va ser així.
Estava en una relació de fascinació, d'admiració
i també de...
de dominació.
Parles de submissió?
Sí, de submissió.
Pots dir-me més... Tornares a tenir aquesta mateixa emoció.
Creus que el ser dona va tindre alguna cosa a veure?
Saps, això és complicat.
Tu decideixes si dius més o no.
Com vulguis.
No m'agrada la paraula submissió. És més com...
acceptació.
Acceptar que ella...
Bé, el seu primer encontre.
Sí.
Beguérem alguna cosa.
Parlarem llargament.
Vaig dir-li:
''No tinc hotel. Tot està ple en agost en Trouville.''
Em va dir: ''Si vols pots quedar-te aquí.''
''A l'habitació del meu fill.''
Així de simple, veus?
Vaig dir que sí i em vaig quedar allí.
De sobte, durant els següents dies,
tal vegada després d'una setmana,
la nostra relació es tornà més tendra,
molt entranyable, en certa forma, molt afectuosa.
Sempre vaig tindre la idea que era una dona,
però popularitzada per la seva obra.
Mai hauria parlat amb ella de no ser pels seus llibres.
Així soc. No m'atrauen les dones.
Per la meua homosexualitat...
Ha d'haver-hi ficció
mediatitzada, perquè la dona sigui accessible.
Vull dir, no és...
que ella era accessible, sinó que va voler apropar-se a mi.
Es va enamorar de mi quasi de seguida.
I en saber això, en sentir-ho
doncs em vaig enamorar d'ella.
Crec que ens en vam anar al llit molt aviat.
Durant dues setmanes, la vaig besar en la boca.
Dormíem en habitacions separades.
La relació que ella volia amb mi era una relació de dona.
Una dona enamorada d'un home i que vol anar-se'n al llit amb ell.
Em...
em va sorprendre.
Primer, perquè soc homosexual.
Havia estat amb dones, però...
Soc homosexual, tinc problemes amb les dones,
mai dono el primer pas amb elles.
Ha de vindre d'elles.
I també, el que va confondre tot,
tot es va confondre a causa de la ficció.
Duras, i de sobte, la dona.
S'imposà, em va demanar que canviés completament de registre.
''No soles soc escriptora també soc una dona.''
Era aclaparador.
dur la relació fictícia que tenia amb ella
cap a una relació d'amor real.
Una relació d'amor físic.
Estava enamorada de mi, i jo d'ella.
Enamorada...
I quan et demanà que realment la considerares com una dona?
Vaig tenir por.
Explica-ho una mica més.
Tenies por de la mort perquè era la passió?
Tenies por de no poder estimar-la?
Sempre tinc por de no poder amb una dona.
I amb Marguerite, hi havia una cosa més.
Sentia que les paraules m'envaïen.
Com si anés a arrasar amb mi.
Com sempre he tingut tendències suïcides, sentia aquest impuls.
Aquesta dona m'anava a portar amb ella.
I en aquells moments, tu...
Tenia amb mi un doble rol. Estic exagerant en dir això.
Un rol d'home. Era la que parlava, suggeria tot, parlava en el meu nom.
Donava les ordres. Es comportava com el senyor.
I ni tan sols es contenta amb ser el senyor que decideix per mi
o per tot el món.
Que crea...que em crea.
Un dia, em va dir:
''Et destruiré per a crear-te novament''
Al principi era així.
Quan vaig conèixer a Marguerite, estava molt acomplexat.
Vaig descobrir la dona lliure amb el seu cos que deia:
''Vull follar. Fes-me teva.''
Em vaig acomplexar encara més perquè el seu cos demanava plaer.
Aqueixa llibertat sexual, en el seu màxim esplendor,
me la va transmetre.
Em va posar en el paper de l'home, dient: ''Sí, ets un gran home.''
Descobrir això, és un reconeixement fantàstic, no?
Sí, definitivament. ''No ets maricó, ets un home.''
I tu que deies? ''Clar que sí...''
Deia que sí. Clar.
El que vaig viure amb Marguerite fou enorme.
Per primera vegada, una dona se'm va entregar,
dient: ''Fes amb mi el que vulguis.''
Posseir és molt agradable,
ser capaç de dominar a algú completament.
És ella...
I era la primera vegada.
L'edat no era un problema.
Va ser un encontre amb una dona.
I vaig tindre el profund sentiment de ser un home.
Honestament... crec que mai havia fet l'amor abans de conèixer-la.
Vaig arribar aquí molt ingenu.
Innocent i fins i tot quasi verge.
No sabia el que era un vertader orgasme.
Tenir un cos que fa el que vol.
Era la primera vegada que em sentia així.
Al començament... bé, segurament sempre...
em feia por o terror estar amb una dona.
Les dones fan por.
Tal vegada és perquè soc homosexual, però no crec.
Tots els homes senten el mateix.
Segurament més els homosexuals perquè senten més por,
però encara per als heteros que amaguen o neguen la por, segueix allí.
Existeix aquesta por:
''Però, què em passa? No, no ho vull.''
I ho estic fent, fent l'amor,
reaccionant, portant algú fins a l'orgasme...
La primera vegada és increïble. Era la primera vegada per a mi.
Així va ser durant el primer mes. Fou increïble.
Tot el que et dic passà per la meva ment.
Tot el que vaig pensar sobre Duras, i després, vaig conèixer a Duras.
Una dona que em va ensenyar
passió i sexualitat.
Tot es mesclava en la meva ment. Quan dic horror,
és que no volia abandonar la meva imaginació.
No volia penetrar la realitat de la seua passió.
- M'entens? - Sí.
Vaig entendre que la passió no era el real.
És tan poderosa i fictícia com els llibres. Coincideixen, entens?
Aleshores, durà tot l'estiu?
No, durà... no sé.
No sabia el que estava passant.
Era un home molt jove.
Segur tenia l'edat que té, aquell dia a la platja.
23 anys, crec recordar.
La mar pareix com adormida.
No hi ha vent.
No hi ha ningú.
La platja està llisa com a l'hivern.
Encara puc veure'l allí fora.
Sovint buscava les onades, i jo cridava amb por.
No m'escoltava.
Jo plorava.
Sovint creia que ho sabia tot.
Tot.
Sí.
Haver-ho previst tot.
Tot.
Tot el que podria passar entre vostè i jo.
Sí.
Creia que ho havia pensat tot.
Tot.
El dolor, no.
Això mai és possible.
Arribem...
M'imagino perquè pugues definir-te
al primer moment en què ja no pogueres suportar-ho.
Perquè de vegades ja no pots.
Vam estar vivint a Trouville
dos o tres mesos, fins a novembre. Només nosaltres dos.
Era meravellós. No sabia què m'estava passant.
No pensava en res. Estava...
totalment en ella,
en la passió que sentia. Estava...
bogíssim.
Hauria acceptat qualsevol de les seves propostes.
Espera.
Penso que era la felicitat.
Sentia que l'amor que ella tenia...té.
És absurd parlar en passat.
Era el que anava a dir.
És perquè sempre ho explico en passat.
Tal vegada haurem de deixar en el text que ho expliques en passat.
Però continua en el present.
Hauries de deixar-ho així.
Tal vegada pots dir el que tu aportares a la relació,
el que la va fer que fora material per a novel·la.
Quina va ser la teva part en tot això?
Donaves l'entrada? Què feies?
Quin era el teu rol en la seducció?
Està...
Està gravant?
Sí, sí.
No sé quin era el meu paper en la seducció.
Penses que ella...
inventà el teu personatge
o existies realment?
- Per descomptat que existies. - Sí.
Existeix.
Sí, vaig existir, però al mateix temps,
em sentia reflectit en la seva imaginació.
Em veia com l'objecte de la seva passió.
Em donava coses, em vestia amb els seus abrics, suèters, camises.
Em va fer canviar de perfum. No li agradava que veiés als meus amics.
En principi, vaig acceptar tot això. Era molt feliç...
No puc expressar-ho d'una altra forma. Em donava plaer.
Quasi de seguida vaig participar en el que escrivia.
De seguida vaig integrar el procés.
Escrivint els seus textos a màquina.
No hi havia interrupció entre estar junts cada dia,
anar a caminar, fer l'amor, i per altre costat, la seva escriptura.
Tot va ser immediatament transparent.
Es va oferir a mi dient-me: ''Així és com soc jo.''
''I així és com escric.''
''Així és com escric, i has d'acceptar-ho tot.''
I ho vaig acceptar tot.
La seva escriptura, la seva forma de ser, com es despullava,
la seva forma de menjar,
de caminar, d'observar... En dos mesos m'ensenyà tot.
La seva manera de fer les coses,
a la gent, la seva forma d'escriure, els seus gustos, el que menjava.
''Soc tota teva però has d'acceptar-ho tot.''
No crec estar exagerant. ''Has d'acceptar-ho tot.''
I vaig intentar acceptar-ho tot.
Ser part de tot, però poc després, es va convertir en una bogeria.
Per exemple, si vull posar-me aquesta camisa avui, per què no?
Després, em vaig resistir a fer-ho diari, però...
Vaig saber que era impossible, com ella deia: ''O l'agafes o el deixes.''
Digues que et molesta parlar en passat. Digues-ho.
Sí, em molesta parlar en passat
perquè continuo vivint com als primers mesos.
Continuo en la mateixa passió,
encara que em resisteixo perquè de vegades penso que és massa.
Tal vegada em sento així com una hora al dia
o durant una vetllada amb ella encara el dia d'avui.
És fantàstic que continuï durant.
Així i tot, duem parlant com una hora i em sento com si la...
estigués traint.
Ella em clavà això en el cap.
El fet de sentir-me culpable a totes hores.
Si parlo amb algú més o me'n vaig per un temps llarg, soc culpable.
Estar parlant amb tu, em fa pensar:
''Li agradaria?''
''Se sentiria afalagada? Està bé?''
Necessito la seva aprovació quan es tracta d'alguna cosa que vull,
però estic tan clavat en això...
Quina hora és?
Son les sis i quart del vespre.
Has dit que tenies que baixar a les sis i quart del vespre.
Increïble, no creus?
Bé, doncs ja està.
Hauríem parar aquí... És extraordinari!
Cosa de bojos!
Bé, doncs això...
crec que cal deixar-ho.
Vaig a parar-lo aquí.
Estava en Caen, un Campari Bitter no era molt comú.
Però la vida morta. La vida recreada.
Un fracàs total.
Un fracàs...
- Perquè digueres ''com un amic''... - No.
No.
''Vull follar. Fes-me teva.''
Em vaig tornar...
Crec que mai havia fet l'amor abans de conèixer-la.
- Com estàs? - Bé?
Aquí tens el teu te.
Gràcies.
Pensava en l'Agatha tota la nit. Necessito parlar d'això.
Bé.
3 de desembre, 1982.
He d'afegir que
uns mesos després del encontre, de març, sis mesos després,
Em va fer participar en un film.
Em va posar enfront de la càmera.
Això es important, també.
Important per al seu amor?
Em va dir: ''Vaig a destruir-te per a crear-te.''
Això era essencial, també.
M'ensenyà a llegir un text,
separar paraules, a parlar com ella.
I a caminar en cine, per exemple.
Però no sols en el cine.
Aquesta dominació fins i tot concernia el meu cos.
Mira de nou!
Més temps.
No!
Jo et dic quan et meneges.
Mira cap a altre costat. Oblida la càmera.
Més... més.
No, fes-ho amb naturalitat. Mira'l de veritat.
Mira la mar.
Mai fingeixis.
Mai! Ni tan sols un segon!
Ves a la finestra.
Així, comença a caminar.
Et molesta la càmera. Torna a veure-la.
Així.
Bé. Això és perfecte. Vine cap a mi.
No! Sols fes el que et dic.
No et giris a veure la mar.
No! Mira'm a mi!
No m'estàs mirant, estàs pensant en el teu caminar.
No és possible!
Mira'm i no penses en el teu caminar.
Camina bé o et poso en una cadira.
T'assec i faig una foto.
No era actor, era el seu amant.
Mai va poder suportar que tingués desitjos homosexuals.
Em va preguntar si era homosexual. Vaig dir-li que sí.
I res d'això ens va detenir.
Ens vam enamorar l'un de l'altre.
Res es va parar per això.
Però ella va veure que si aquest camí quedava obert,
si no el cauteritzava,
els meus desitjos homosexuals quedarien fora del seu control,
i no podia suportar-ho.
Deia: ''La pederàstia no és res'' i ''tu no ets homosexual''
i ''jo soc l'únic que tu desitges''.
De seguida va saber que havia de ser estricta amb això.
Clar que és un tret d'amor perquè és insuportable
quan un amant té altres desitjos.
Però veig alguna cosa més general sobre la seva forma de funcionar.
Està demanant que abandoni tots els meus desitjos.
Altres?
Tots els que no eren el meu desig per ella i el seu desig per mi.
L'exemple més obvi és el de l'homosexualitat, però cada dia
es veia en altres coses.
Si un dia jo volia carn, i ella sopa de tomàquet,
la carn no existia.
Era un desig fals. El desig real era el meu.
El d'ella.
Sí, el d'ella.
Perquè...
cedeixes sobre els porus, sobre la teua homosexualitat,
la forma de vestir-te, de caminar, el teu perfum, els teus amics,
sobre el que pots dir.
Després d'un temps, ''Ja no existeixes.''
''Qui soc jo?''
I la seva resposta és:
''No ets res, no existeixes.''
''Què?''
''No, tu no existeixes.''
''Sols existeixes a través de mi.''
En un principi, vaig dir: ''Vull porros, no necessito permís.''
''Si soc homosexual, existeixo.''
En principi, així vaig reaccionar per a defendrem.
I el que passa... El que és fascinant.
És per a associar-me a la seva fascinació, només puc cedir.
''És cert que els porros no importen, que l'homosexualitat no existeix.''
''És cert que estàs bé.''
I cedeixo.
Més lluny encara:
''No existeixes. Sí. Estàs, perquè jo faig que existeixis.''
No és totalment contradictori perquè m'estima. Ha de ser suficient.
Espero
que acabi de parlar, menjar, escriure...
He d'estar disponible, així m'atribueix un rol femení.
Si dic que faig la compra i trio el menú,
encara que ella accepti, el que faci està malament.
I de fet, ho faig malament. És un clàssic.
No creguis, mai vaig tenir molta seguretat...
confiança en mi.
Però ara...
no em queda res.
A canvi...
tinc la supergarantia
que és ella, doncs ella parla amb la veritat.
Ella diu: ''Això és el que és cert.''
''No es necessita competir... ni distingir, ni aproximar-se, etc.''
''El que dic és cert.''
''Tu, per altre costat, solament pots mentir.''
''I menteixes a totes hores.''
El pitjor és no poder provar que no menteixes.
Amb Marguerite, això és clar. Un sempre ha de provar alguna cosa,
que l'estimo, que no menteixo.
Ella no ha de provar mai res.
Perquè ella posseeix el llenguatge i em va llevar el que jo tenia.
És part de tot aquest procés
que definiria com apassionat i...
de una dominació total de la A a la Z.
Però si continues així, és que ho desitges?
Parlo amb Marguerite de tot això,
però no pot suportar-ho.
Ho considera un atac.
L'objecte fonamental que em dona és que ella és,
per a mi, la veritat.
Penso que és això.
És un consol. Ella em dona tot:
llenguatge, amor, escriptura...
Es va convertir en una droga. No puc sense ella.
Quan anem a algun lloc, ella va davant,
i jo em quedo arrere.
I això és molt còmode.
No necessito parlar.
De vegades té l'amabilitat de somriure'm o parlar-me,
però sempre baix les seves regles.
I pateixes per això?
Vull dir dues coses amb això. És molt còmode, tanmateix...
no és sols això.
Segur que plena en mi una debilitat que tinc, que consisteix
en no tenir un punt d'ancoratge.
''Soc gay? Soc heterosexual?''
Necessito ser fidel al que ella fa de mi.
M'he convençut d'això.
I ho continuo fent.
Sé que és un fracàs anunciat.
Mai tindré la imatge perfecta que ella vol de mi.
De vegades tinc aquestes crisis durant les quals em dic a mi mateix:
''Mai ho aconseguiràs.''
I em dic a mi mateix
que intentar-ho és admirable.
Completament...
excessiu, completament boig.
Penso que segurament no valgui la pena.
Algunes vegades t'allunyares.
Te n'anares, dient que ja no era possible.
Ella se'n va anar. Bé, fórem els dos.
Que va succeir?
En aquell cas, vaig fugir.
La primera vegada, va ser molt seriós perquè vaig intentar suïcidar-me.
Si parles d'això, hauràs d'explicar més.
Comportament auto-destructiu, per a dir-ho de forma simple,
em vaig prendre moltes pastilles.
És més que això.
Per què desitjar morir?
Podria haver eixit amb amics,
tenir una actitud normal per a curar-me, ni se'm va ocórrer.
Pensava que si em mancava ella, res podria existir.
Així que sols em quedava morir.
Continuo pensant el mateix.
Ho vas fer una vegada, no et suïcidaràs sense parar!
Tenia aquest sentiment
que no podia ser el que ella volia que fora.
Quan ja no podia suportar-ho, me'n vaig anar.
Però vaig ser totalment infeliç.
Des que vaig pujar al tren,
la meva ansietat fou deu vegades major que estant amb ella.
Immediatament,
l'únic que podia pensar era en trucar-li per telèfon.
Doncs, tornava a casa.
Sabia que res podia canviar.
Vull parlar d'això. No ho he contat a ningú en dos anys.
Dir-ho no canviarà res.
Estic en front d'algú que existeix completament.
Si algú existeix...
és Marguerite.
Deu vegades més que qualsevol!
Enfront d'aquesta existència, és la no-existència.
Per a atenuar aquesta no-existència i recuperar alguna cosa,
parlo de tot això.
Arriba un punt que no llegeixo un llibre si no el recomana.
Per què anar al cine si existeix India Song?
Tan aviat com dic que vaig a veure una altra pel·lícula,
destrueixo alguna cosa, aquest bloc.
Destrueixo el bloc d'amor.
Ho visc com una traïció, parlar d'ella amb algú més
és com una traïció o almenys és sospitós.
M'agrada aquesta situació, he de ser honest.
Per què vaig triar a Yann Lemée?
Per a fer a l'home d'Agatha.
Si no hagués conegut a aquest...
Com dir-ho? Vagabund.
Aquest home subjecte a un nomadisme modern
que va arribar i s'instal·là amb mi, deixant treball i casa,
i amics.
Probablement mai haguera escrit Agatha.
És curiós veure algú aparèixer en la teva casa.
Preparat per deixar-ho tot: treball,
casa.
Que altra cosa podria ser?
Solament el rol de l'amant
d'Agatha.
Mai ningú m'havia estimat així.
Estic segur d'això.
També estic segur del fet que ningú podrà estimar-me així.
Una atenció tan gran
fins a voler que ja no existeixi. Que solament quedi l'amor.
L'astúcia de Marguerite, la seva intel·ligència genial,
és que no està assajada. Ella és així.
Ni tan sols ella sap el que fa. Ho lamenta.
De què estava parlant?
Quan parlo del seu amor per mi,
sento que parlo del meu amor per ella. No és així?
No, perquè no parles de les teves intencions.
De voler cuidar-la.
Per exemple...
Quan m'alço al matí,
el meu primer pensament és ella. És per a ella.
Com ha passat la nit? Continua viva? Com està? Aquest tipus de coses.
I he de dir-ho, és...
He de dir això.
És adorable, està...
tan plena d'amor que...
no puc fer més que estimar-la.
I no puc fer més que desitjar-la,
voler besar-la.
I tampoc puc evitar voler deixar-la,
matar-la.
Ella convida a aquesta violència, a ser colpejada.
Mou tantes coses en mi, i això que no soc violent.
Em porta a actuar amb força contra ella.
Però com posseeix el llenguatge, l'amor,
em fa estar enamorat.
Aquesta atracció física,
voler besar-la, fer-li l'amor.
Tot això en escenes espantoses.
I el que fa que continuï, que significa que dura
és dir-me: ''Estic fart!''
Això és impossible, horrible, monstruós, inhumà.
No es pot tractar algú així.
I va i ve com onades.
Li perdono tot. Un tipus immens de perdó...
No puc culpar-la.
El nostre amor perdura...
L'estimaré sempre, passi el que passi.
Per exemple, no puc imaginar que pugui morir-se.
Segurament és un món imaginari, però no puc.
I no puc veure'm
després d'ella.
Al mateix temps que no em veig abans.
Sento que he viscut amb ella per segles, per sempre.
Tal vegada la meva vida va començar així.
Això crec, la meva vida va començar amb ella.
Igual, no puc albirar la fi.
Doncs ho veig com una forma
d'immortalitat,
d'eternitat.
Però el que és tràgic és que sé que acabarà, solament pel costat pràctic.
Per exemple, la diferència d'edat.
Des de fa un temps, vull fer-te una pregunta.
En què et concerneix El mal de la mort?
La proposta
en el text, la proposta feta a l'home d'estimar.
És exactament la que ella em va fer.
Estàs afectat per aquesta malaltia?
Sí.
Penses que és el mal dels homosexuals?
Sí, penso...
Fa temps, abans de conèixer-la, quan sortia amb homosexuals,
pensava que estava dins i fora a la vegada.
I tingui, sempre tingui
certa lucidesa al respecte a la vanitat d'això.
Aniré més lluny. No crec que hagis de parar-te en l'homosexualitat.
No és la causa de tot.
El problema és la increïble carència
de no estimar,
no sortir fora d'un mateix,
no sentir amor.
Era el que vivia amb Marguerite, aquesta proposta.
''Mai ha estimat una dona?''
És ella la que parla.
''No, mai.''
''Mai ha desitjat una dona?''
''No,''
''mai.''
''Ni una sola vegada?''
''Ni per un moment?''
''No, mai.''
''Mai, mai?''
''Mai.''
''I veure una dona?''
''Com veure a una dona? ''Mai ha vist una dona?''
''No.''
''Mai.''
''Què és el que veu?''
''Tot el que resta.''
Els homes en El mal de la mort són homosexuals.
I...
molta gent no ho veu.
És extraordinari, però no ho veuen.
T'havia convençut del fet que era un mal o tu pensaves que ho era?
No, jo sentia que ho era...
Mai parlaria de malaltia perquè el terme mèdic la pertorba.
Diria que és una carència.
Una carència d'amor.
Vull dir...
la necessitat de posseir, de pertànyer algú.
Sé que aquesta és la meva debilitat.
Em vaig tornar homosexual per una raó.
El meu estrany defecte és tenir la sensació
de no pertànyer.
De sentir quasi que no estic viu.
Sentir-me...
incapaç d'alguna cosa,
de fer alguna cosa.
Sentir un fracàs massiu.
I, al cap i a la fi, en un sentit, no tenir identitat.
I això és l'homosexualitat, en un aspecte.
Quan es viu com jo ho vaig viure.
Vas trobant-te en un grup, amb certs codis.
Hi ha xarxes, com en qualsevol altre lloc.
Et sents còmode de parlar com els altres,
de vestir igual, i apreciar el mateix.
No aprecio els que diuen: ''Els homosexuals''.
Jo parlo per mi.
No penso que sigui necessàriament una desgràcia.
Pots dir-li això?
Què?
T'atreveixes a dir-li-ho?
Què?
Que no és una desgràcia com ella pensa.
Sí, ho faig, tanmateix...
És impossible per a ella.
No pot escoltar això.
No comparteixes totalment aquest text.
Sí, clar que sí.
Estic d'acord en el que respecta a mi.
És el que penses?
És el que penso.
Per a ella, és la mort.
L'homosexualitat és la mort absoluta.
Sí, però penso això quan es tracta de mi.
No crec que sigui la veritat de tots els homosexuals.
Però penso que per a mi sí.
Tot i això, no hauria de dirigir-se a una categoria.
Que és el que fa.
Sí, però així funciona ella.
Tots els homosexuals no estan colpejats per la mort.
Has vist aquesta dona?
Diu que els homosexuals no la miren.
És cert.
Això és el que et vaig dir.
Vaig descobrir el que és un cos de dona.
El que és el desig d'una dona.
I el desig d'una dona per un home.
És bidireccional.
És preferible a l'altre?
Sí, bé, jo no utilitzaria aquesta paraula.
És completament diferent.
Millor per a tu?
Sí. Bé, no és més satisfactori...
És un altre continent.
Altre tipus de relació. No es pot comparar...
De tal forma ja no t'agraden els homes?
No m'agraden els homes.
T'agrada gitar-te amb ells?
Espera.
No estic parlant d'amor. Parlo de sexualitat.
Hi ha una clara diferència.
No m'impossibilita tenir desitjos. Li ho vaig dir a Marguerite.
No ho pot suportar, però no sé què puc fer per evitar-ho.
Però estimar un home, no.
Què t'atrau en els homes?
El que m'atrau és...
per exemple, els cossos.
Tal vegada ens desviem del tema, no sé...
Podem parlar d'això.
Bé, penso que
no està en el text.
No, però...
No sé si vols que ho gravi o no.
Em fa por.
Vols?
Sí.
Segurament és simplista, però penso que...
una relació homosexual és un espill.
És exactament això.
Sí, però és la mort.
Sí, és la mort, però...
No es dolent, per altra part.
Existeixen aquests encontres nocturns clandestins,
els cossos que a penes es distingeixen, el seu costat efímer.
Estàs amb algú una hora o dues, no és res.
Pots parlar més de la dimensió de la mort en la seva passió?
Parles molt d'això?
Un mata a l'altre?
Tenien ambdós impulsos homicides?
Sí.
Bé, jo vaig descobrir aquest impuls,
la violència de matar a algú per primera vegada
amb ella. És ella.
Marguerite provoca aquesta violència.
És la primera vegada
que sento això.
De veritat, en tota la meua vida.
Mai havia sigut d'aquesta manera amb homes.
Res estava en joc.
Si comença aquesta violència, penso que és entre un home i una dona.
Estic segur del fet que la nostra relació és heterosexual,
però hi ha alguns aspectes homosexuals en ella.
La forma en la qual em parla en femení.
Sí, em parla en femení.
T'agrada quan et parla en femení?
Sí... Em molesta després d'un temps. Jo no em veig d'aqueixa forma.
Així és on el meu costat homosexual juga amb Marguerite.
Com que hi ha una connexió més enllà de l'amor amb ella.
I la connexió està tapada
i ho continuarà estant fins a la mort.
Ho escriu així que ho immortalitza també.
És una forma de matar-me també.
Quan vaig veureL'home Atlàntic,
em vaig posar histèric, estava tremolant,
plorant quan em vaig despertar,
plorant amb la idea de veure'm en la pantalla,
veure'm morir, ho vaig entendre més tard.
Ella em va fer morir
en filmar-me. És extraordinari.
El seu amor, l'objecte de la seva passió en una presa de vista estàtica.
No em moc, quasi sempre en una cadira.
El va fer morir. Em va fer morir!
I en fer-me morir, creà una imatge de mi...
La meva immortalitat que s'escapava de mi.
Com no em vaig reconèixer en la pantalla, no era jo.
De sobte, em sacsaren. Em vaig barallar amb ella.
Li vaig dir que no: ''Dius que soc maricó. Soc maricó.''
''I què? Què dius
I ella em va dir:
''És totalment horrible.''
''Però també ho adoro.''
Ara és diferent.
Soc homosexual. Sento desig per altres homes i és més fàcil.
Aquest aspecte homosexual ha de fascinar-la.
Ahir em va dir:
''Deuries parlar d'això. De com soc. Sigui precís.''
Però necessito parlar-li abans per a poder fer-ho.
Necessito parlar-te a tu, parlar.
Va dir: ''Parla de mi perquè em deixes parlar?''
Clar que vull parlar de ella.
Però vull dir altres coses també.
Pots parlar del seu sofriment?
El seu sofriment en la passió?
Penso que aqueix és el seu sofriment.
Viure al màxim.
Experimentar-ho tot, fer l'amor,
beure sola tota la nit fins a l'estupor,
menjar fins caure malalta.
Un tipus d'excés que fa sofrir.
No ens estimem el suficient.
Mai és el suficientment bonic, mai és el suficientment genial.
La paraula clau és ''més, més''.
El que em sorprèn és que va escriure El arravatament de Lol V. Stein,
ella entén la falsa il·lusió de la passió, del fracàs, de la mortalitat.
I encara amb això viu com una xiqueta de 15 anys:
''Ens estimarem per sempre.''
''Ho deixaré tot. No veuré ningú més.''
''Estaré completament aquí.''
Ho creu completament.
Com si tingués 15 anys.
Jo em sento com de 80, totalment cansat.
Lluita per tot, res li importa, no dubta de res.
Habitualment crec que es va a morir.
Juga amb això tot el temps:
''M'estic morint, estic mal.''
L'endemà, corre per tota la casa.
Quan s'alça, diu:
''Preparem un estofat.''
I... ''T'adoro, fem l'amor.''
Un tipus d'innocència fonamental.
El millor que té és que s'oblida de tot.
Se li oblida la seva edat, els seus amants del passat, amics...
Solament estic jo.
Soc prou discret, ella és l'oposat, s'obri completament.
Està present totalment.
Diu: ''Tinc un cos, existeixo, tinc fam, set, vull beure.''
No té límits. És una bona definició d'ella.
No va a ser sols això, vol compartir-ho,
té el sentit dels altres.
Potser l'estimo menys que ella a mi. Sempre vaig un pas per darrere.
Com sempre és alguna cosa millor que qualsevol, i jo...
En l'amor, cuinant, escrivint, en la forma de veure les coses i persones.
Un se sent sempre per darrere.
Ella vol dur-me a aquesta intensitat.
Pot veure que no puc.
Penso que això li fa mal.
Li fa molt de mal.
Bé.
- Hem acabat? - Sí.
Yann, tens un sobre?
Sí, deixa'm dur-te'n un.
Com veus aquest? No és molt gran.
Sí, és un poc menut.
Les guardaràs millor.
Té.
M'estimo més que les guardes tu per ara.
Ja les recuperaré.
- Estàs segur? - Sí.
Bé.
Bé, ja me'n vaig.
Yann mai va recuperar les cintes.
Quan va morir Michèle Manceaux, el seu company li les va donar a una amiga.
Després, quan Yann va morir, li les donaren a la seva germana, Pascale Lemée,
qui va copiar el contingut paraula per paraula.
Aquestes foren les entrevistes.
VULL PARLAR DE DURAS