En dag ber de dig berätta historien om hur världen räddades.
De kommer att vilja veta hur vi hittade våra hjältar och kämpade.
Men för att göra det måste du berätta om hur det var förr.
Du är för ung för att minnas hur grön världen var.
Hur ljus och full av hopp den var.
Om hur vi var förbländade av vår egen lycka-
-och inte kunde se mörkret som var begravt precis under oss.
Och när det äntligen kom fram hade det bara ett mål:
Att förgöra allt som var gott.
Det var männen som kämpade först, för det är vad män gör.
Vi kämpade, vi blödde, vi förlorade.
Så våra mödrar, makar, döttrar och systrar tog till vapen.
De tog på sig Kodiak-uniformen-
-och såg till att detta var ett krig vi inte kunde förlora.
Kommendör.
-Låt dem gå. -Kommendör.
Kommendör.
-Kommendör. -Vi är med dig.
Länge leve Kodiak.
Vi är med dig, kommendör.
Inta positioner!
Eld!
BRÄCKARE DRAR SÖDERUT NÄSTAN 100 000 DÖDA
GLOBAL UPPVÄRMNING REVAN
Världen har gått under många gånger-
-och orsakerna har alltid varit olika.
Ibland kommer de från rymden, andra gånger från underjorden.
Ibland beror det på människan. Ibland på djur.
Ibland har orsaken ingen form alls.
En bakterie. En sjukdom. En energi.
Men de för med sig död. Alltid död.
ÖVERBEFOLKNING
Men efter döden kommer alltid en återfödelse.
Förgörande genom förnyelse.
När den första revan öppnade sig för 15 år sen-
-påbörjades denna uråldriga cykel på nytt.
För sprickan hade alltid funnits där.
Moder Jord hade bara begravt den djupt ner för att skydda oss.
För att skydda sina mest skattade varelser.
-Och sen... -Fällde vi skogen och smälte isen.
Sen öppnades revan och bräckarna slapp ut. Bla, bla, bla.
Unga dam, vem är det som berättar den här historien?
Du har berättat den en miljon gånger, pappa.
Jag vill höra en historia om Kodiak.
Du fick höra en i morse, så... Som jag sa...
-Förstöringen av tajgaskogarna... -Kodiak.
-Eller så kan vi ta matematik. -Kodiak.
-Vi tar algebra. Eller fysik. -Kodiak.
Okej. Tystnad, tystnad.
Willa vinner igen.
Det här är historien om-
-hur Kodiak dödade hundra bräckare-
-med ett enda hugg av sin mäktiga yxa.
Det var ett år efter att revan hade öppnats-
-och våra tappra trupper hade samlats i Glasgow för en första attack.
Nätterna var långa, blöta och blåsiga.
Det som höll modet uppe var historierna.
Min pappa är född till historieberättare.
...med knivskarpa tänder.
Han säger att våra historier är lika viktiga som våra vapen.
Särskilt nu.
Historierna ger oss som är kvar lite hopp.
De inspirerar krigare...
...som min mamma, att fortsätta kampen.
Ute i det blöta och mörka.
Han berättar dem inte för att skrämma mig-
-utan för att jag ska komma ihåg att jag en dag ska berätta den.
Historien om hur vi undslapp mörkret, döden och bräckare.
Och fann ljuset.
De var redo för strid.
-Fanns det blommor på ön? -Ja, det gjorde det.
Tusentals röda, lila och gula blommor.
Färgerna var helt otroliga.
Ön var så ljus.
Det var vackert.
-Som i himlen. -Himlen?
Ingen fara. Det låter närmare än vad det är.
-Fanns det djur på ön? -På den tiden? Jättemånga.
-Det kanske det fortfarande gör. -Kaniner?
Kaniner och fåglar och grävlingar.
Då så, födelsedagstjejen.
Nu ska jag gå och slå in presenter.
-Mamma? -Ja, vännen?
Måste du åka bort igen?
Lystring! Gå hem till ert kvarter och invänta instruktioner.
Detta är ingen övning. Jag upprepar: Detta är ingen övning.
Gå hem till ert kvarter. Omedelbart.
Lystring!
Nu får du önska dig nåt.
-Grattis på födelsedagen. -Tack.
Varsågod.
-Så fin den är, mamma. -Och den är varm.
Det är kallt där. Hon får användning för den.
"Där"?
-Vart ska vi? -Okej, nu är det min tur.
Okej. Jag vet att du inte är min lilla Willa Gorilla längre...
-Pappa, jag är 15 år. -Ja, men du har aldrig haft en.
Så jag tänkte...
Du är så gullig! Jag älskar honom.
-Vad är det? -Det är en hund.
Helen Travis i kvarter 9 gör dem. Överskottet går till veteraner.
En dag kanske vi hittar en riktig åt dig.
-Vad heter han? -Han är ju din, du får döpa honom.
Det är dags nu.
-Fem minuter. -Ja, sir.
Willa. Packa bara det viktigaste. Kläder, stövlar, termos, okej?
Ja, han också.
-Hur länge är vi borta? -Packa nu, Willa.
Men pappa...
Bara det viktigaste.
MONSTER
-Älskling. -Okej. Jag mår bra, jag mår bra.
Min älskade.
Du stängde revan. Jag förstår inte.
När en stängs öppnas en annan.
Vi kan inte hålla dem stången längre.
Vi förlorade 8:e bataljonen för två timmar sen, nära Coventry.
Herregud.
Det finns 15 veteraner bara i det här kvarteret.
Vi kan fortfarande slåss.
-Det gjorde ni. Ni har slagits. -Jag kan slåss igen.
Lyssna på mig. Om du får ett enda bett eller en rispa...
-Och det säger du. -Det har gått 72 timmar, jag är okej.
Du är inte helt immun, hur tuff du än är.
-Så nu tycker du att jag är tuff? -Ja.
Generatorn är död. Det var det.
Hör du, hör du. Det är okej.
Det ordnar sig.
Det är okej.
Den här vägen. Skynda er!
Gå till den sista lastbilen. Kom igen!
-Var är de? -En knapp mil.
-Är det hybrider? -Ja.
Och går du inte på bussen nu blir du snart en av dem.
-Den här kör till Mercy Bay, va? -Ja.
In med dig. Jag måste vara längst fram och leda konvojen.
-Vi ses när vi kommer fram, okej? -Mamma...
-Vart ska vi? Pappa, var...? -En säker plats. Kom.
Jag struntar i vem din fru är.
Om du så mycket som nyser eller hostar...
Om det händer mig skjuter jag mig själv.
Skynda er!
Blunda nu.
Vet ni varför snubbar smittas och inte vi?
-DNA:t, eller hur? -Vi har inte tid med den skiten.
Ni är inte helt immuna, hur tuffa ni än tror att ni är.
Nej, det är det ingen som är. Alla kan bli smittade.
Mannens hjärna är enkel. Synapser i raka rader.
Raka vägar. Infektionen bränner snabbt igenom dem.
Våra hjärnor är som nät, som sträcker sig över hela hjärnan.
-Och som korsas flera gånger. -Vi är mer komplexa.
Det är vi.
-Är min hjärna mer komplex? -Du är en tonårstjej.
Du är i princip oförstörbar.
Redo att slåss.
-Precis som Kodiak. -Vad är det med Kodiak?
Han är ingen kvinna. Han har dödat över 100 bräckare.
-Han måste ha rivits. -Kodiak kan inte smittas.
Han är visst delvis bräckare själv.
Var det 100 bräckare? Jag hörde 300.
-Siffran spelar ingen roll. -Hans husdjursbjörn dödade 50.
Björn? Kodiak är en björn. Titta bara på vapenskölden.
Han fick namnet från björnen. Han hittade den som unge i Anchorage.
Pappa har kämpat vid hans sida.
Om jag hade ett mynt för varje man som påstår det...
-Säg det till dem. -Det spelar ingen roll.
-Det var under den skotska blitzen. -Ingen kom oskadd därifrån.
Det gjorde ingen.
Har Kodiak en björn? Det har du aldrig berättat för mig.
Det spelar ingen roll. Det är bara historier.
Men han kämpar som en björn. Så ska vi också kämpa.
Med allt vi har.
Jag ska kalla honom Björn, för han slåss tillsammans med Kodiak.
Välkommen till familjen, Björn.
Vi är snart framme, vännen. Försök sova lite.
-Varför har vi stannat? -Bräckare!
Retirera! Retirera!
Stanna i lastbilen.
Se upp!
Spring, spring, spring!
-Den här vägen. -Pappa!
Följ med. Ner, ner!
Fortsätt, fortsätt.
Upp, upp, upp.
Under den här. kom igen.
Nej!
-Mamma! -Kom igen!
Kom, jag har dig.
Du är okej nu.
Det var den sista. Kom.
-Vad hände? -De attackerade så snabbt.
Det var tre stycken. Få iväg folk från vägen och in i skogen!
-Ni hörde henne, bort från vägen! -In i skogen. Skynda er!
Kom nu.
Få bort alla från vägen!
Hur lång tid har jag? Fem, tio minuter?
Det är olika för alla. Jag stannar hos dig tills det är över.
-Vi är i säkerhet här. -Ditt ansikte.
Det är okej. Det är från en människa, inte en bräckare.
-Det är inte så långt. Mercy Bay ... -Ligger en bit västerut.
-Vi är framme i gryningen. -Kan du springa?
Vill du springa ikapp?
-Ta mitt vapen. -Nej, det sinkar dem bara lite.
Lyssna på mig. Vi ska klara det här, men du får inte stanna.
Du får vara rädd, men det får inte hejda dig.
Låt rädslan driva dig framåt. Förstår du?
Jag älskar dig, Willa. Jag måste stanna här.
-Mamma...nej. -Jag måste stanna och slåss.
-Du sa att vi skulle åka tillsammans. -De behöver mig.
Du sa "vi". Du sa "vi".
-De behöver mig. -Jag behöver dig.
Jag behöver dig. Snälla?
Hybrider. Det är hybrider. De kommer.
-Vi håller tillbaka dem. Gå nu! -Kom.
-Gå nu. Gå, allihop! -Nej, mamma! Nej!
Kom nu!
-Inte den vägen. -Va?
-Pappa, vi ska ju med dem. -Nej. Skynda dig!
Gör det du måste.
-Fortsätt. Vi är snart där. -Hut långt är det kvar?
Minns du historierna om förr, innan du föddes?
-Om mina och mammas fisketurer? -När det fanns fisk?
Jag trodde de var påhittade.
Ta den där.
Den är liten, men sjövärdig.
Den är inte så liten. Vi kan ta med några stycken.
-Det här är vår väg, inte deras. -Men vi kan hjälpa till.
Willa, det här är bara vår väg. Vi kan inte tänka på andra nu.
Kom igen.
Är det inte så världen går under?
Snälla, lossa på repet.
Hallå.
-Är det din? -Nej. Nej. Vi letar bara efter mat.
Det är din båt.
-Okej, det är vår båt. -Och ni ska ta mig härifrån.
De är på väg. Kom igen, få den i vattnet.
Vi kommer inte långt utan bränsle.
Tror du att jag lämnar den här med full tank folk kan stjäla?
Nej. Motorn är helt torr.
Var fan är bränslet?
I bagageluckan på en bil i närheten.
Okej. Kom igen, kom igen.
Willa, stanna här. Stanna här, bara.
-Kom igen. -Okej.
-Är du ensam? -Nu är jag det.
-Har du tänkt på vad det betyder? -Vilket då?
Att bara vi drabbas.
Inte våra systrar, mödrar och döttrar.
En del kvinnor drabbas. Det är den manliga biologin.
-Det angriper Y-kromosomen... -Vi är onda.
Världen ville ha hämnd och den visste vem som bar skulden.
En del saker går inte att tvätta bort.
-Öppna den. Öppna den. -Jag ska ta fram nyckeln.
-Kom igen, nu åker vi. -Mannen, då?
Han blev rädd och stack. Kom, hjälp mig.
På tre. Ett, två, tre.
ETT ÅR SENARE
Vad säger du, Björn? Ska vi äta lite frukost?
Håll i dig, Björn. Vi är snart där.
Ledsen, fru tärna. Jag tar bara tre, du ska få se.
Det är inte så dumt att bara ha en.
Inget i snarorna?
Vad då?
Du är alltid glad när fällorna är tomma.
-Det är inte sant. -Vi måste ju äta, Willa.
Inte bara burkbönor och smått från trädgården.
-Och du behöver protein. -Du också, din tunnis.
Titta.
-Jag sa ju att det är för farligt. -Det är enkelt, pappa.
Bli inte övermodig. Om det händer dig nåt...
Okej, in med dem. Vi äter dem när jag är klar.
Lägg lite ved på elden. Torrt bränsle, det våta ryker.
Varför kan inte jag få hugga ved?
Jag kan svinga en yxa som Kodiak som knäcker huvudet på en bräckare.
-Till skillnad från dig. -Jaså, det tror du?
Kan du inte träna mig?
-Okej, visa mig. -Okej.
Kom igen. Visa mig hur du svingar svärdet.
Vinner du får du hugga resten.
Kom igen.
Du är inte redo än, Willa. Du måste träna mer.
Bra. Tändved.
Såg du vad som hände när du gav dig på mig framifrån?
Jag fintade, du gick förbi och jag kom bakifrån och fick en fördel.
Ingen fara. Jag gör ett nytt åt dig.
Bär in lite ved, okej?
Dagens rätt: tärnäggsomelett...
...med gröna bönor.
Kom och ät.
Vad gör du?
Jag tycker om hur hon satte upp det.
Kan du hjälpa mig?
Okej, jag kommer.
-Har hon lärt dig göra det? -Nej, jag såg henne göra det.
Precis som du lär dig när du ser mig jaga, springa, klättra och slåss.
Att överleva.
När kriget är över får du lära dig resten.
-Vad är resten? -Att leva.
-Hur ska hon känna igen mig? -Det har bara gått ett år.
Bara? Hon skulle inte känna igen mig på gatan.
Jag tror att du överdriver lite.
Tror du att hon har träffat Kodiak?
Självklart. Varför skulle hon inte det?
Om hon är med Kodiak är hon i säkerhet.
Okej.
Vad säger du?
Det ser ut precis som hon satte upp det.
Tack.
Kan vi äta nu?
Okej, bara en och sen äter du. Okej?
En historia, så äter vi sen.
Det här är historien om-
-när Kodiak var allra längst norrut.
Han samlade ved till den långa, kalla vintern som skulle komma.
När Kodiak samlar ved-
-är det inte som när vi samlar pinnar och drivved. Nej, nej.
Han kunde fälla ett helt träd med sin yxa.
En hel skog.
Och varje gång han svingade yxan-
-lät det som åskmuller över himlen.
Han tillverkade yxan själv-
-av en gammal engelsk ek som hade träffats av blixten.
Han smidde huvudet at stål från en gammal walesisk gruva.
Hård som diamant. Oförstörbar.
Den dagen var han på väg hem till sitt läger-
-när han hörde nåt ingen hade hört förut.
Han var den första som såg den. Revan.
-Och ut ur den kröp... -Bräckare.
-Men han var inte rädd. -Självklart inte.
-Han var redo att slåss. -Ja. Och han slogs.
Och han dödade hundra bräckare med ett hugg av yxan.
Det var faktiskt en bräckare.
Men det var den första. Det kom många fler efter det.
Men det var den första, och vi lärde oss att för att döda dem...
...så måste huvudet av.
-Halshuggning. Bara det. -Det finns andra sätt.
Kulor funkar, men inte lika bra.
Det hejdar dem men dödar dem inte. Slut. Nu ska vi äta.
-De där historierna... -Ja?
Om Kodiak...
-Du kan dem så bra. -Det gör alla föräldrar.
-Är du säker på...? -Vad då?
...att du inte är han?
-Willa. -Det låter som du.
Stark. Mäktig.
-Duktig med yxan. -Fortsätt, snälla du.
Vi gick ut i strid och visste att det fanns en jätte med en yxa-
-gjord av blixten som kunde skära igenom bräckarna som smör.
Kodiak ger oss hopp. Om han kan rädda den här världen från ödeläggelse...
Så kanske du också kan det.
För att han är du.
Willa, de här historierna är viktiga.
Vi måste fortsätta berätta om hur revan öppnades.
Om hur bräckarna kom, och hybriderna. Och om hur vi inte gav upp-
-kämpade emot dem och fann våra hjältar.
Och en dag, när världen är...
...ljus och grön och levande igen-
-så åker vi tillbaka.
-Tror du på det? -Ja.
Varför?
För när jag ser på dig blir jag påmind om det.
Om vad då?
Hoppet.
Ja. Ät din middag, nu.
Du sa att det fanns kaniner här förr. Stämmer det?
Ja. Hundratals.
Det är så kallt här.
Tror du att hon håller värmen, Björn? Nej, hon har inte päls som du.
Jag vet att hon är i krig-
-men var hon än är...
...så hoppas jag att hon är varm.
-De kan väl inte se oss? -Nej. De ser inte som vi.
Jag tror inte att de har ögon. Men de har sinnen vi inte har.
Och hybriderna, de använder bräckarna som ögon och öron.
De är sammankopplade på nåt vis. Hjärna till hjärna.
Men de vet väl inte att vi är här? Här på ön?
Om de visste det, vännen min, så hade vi inte varit här.
-Vad är landminorna för, då? -Det är bara en säkerhetsåtgärd.
-För att stoppa bräckarna? -För att stoppa vem som helst.
Här, ät. Du behöver energin.
Varför vill de skada oss, om vi inte har gjort dem nåt?
Minns du våra lektioner om insekter, om myror?
Om att de dödar getingar som försöker ta sig in i myrstacken?
Det kanske är så. De tror att vi är getingar som vill invadera dem.
Och så eliminerar de hotet. Oss.
Det är vårt hem också.
Det är det. Det är det.
Så det är bäst att vi är redo att kämpa för det.
Är du redo att kämpa, rekryt?
33 sekunder.
Hör du dem inte? Bräckarna kommer.
-Vad gör du vid tutet? -Springer till kojan.
48 sekunder. Vilken riktning är det från klipporna till kojan?
-Norr! -Hur långt?
650 meter!
Snabbare, rekryt. Kom igen! Undvik bräckarna!
Hybriderna kommer! De är ute efter din lilla hund.
"Rädda mig, Willa!"
-59. Vilken väg till viken med båten? -Österut... Nej, söderut!
De är i hälarna på dig. Kom igen, rekryt.
Bräckarna kommer. Kom igen, du är nästan där.
En minut och tio sekunder. Hur dödar man en bräckare?
-Hur dödar man en bräckare? -Halshuggning.
-Och en hybrid? -Halshuggning.
-Det räcker inte. -Hjärnan.
Hjärnan måste krossas!
En minut och 22 sekunder.
Inte dåligt.
Men du kan bättre. Känner du det, rekryt?
Krigarsmärta.
-Okej, nu då? -Klara...
...färdiga...
Kom igen, rekryt!
Jag vet, Björn. Han är ett monster.
Din belöning.
-För att jag inte dog? -Du gav inte upp.
-Det är väl ingen insekt? -Jag önskar det. Mer protein.
-Vad är det? -Jordgubbar. Smaka.
De har alltid vuxit vilt här. Jag trodde att de dog-
-men den här ön är speciell.
De verkar ha klarat sig på nåt sätt.
-Ska vi dela? -Nej. Ät dem allihop.
-Jag har ätit dem förut. -Okej.
Nej, bara det röda.
Ja.
Livets små glädjeämnen.
-Det fanns fler av dem förr. -Jordgubbar?
Glädjeämnen.
Din mamma...
När vi gifte oss, precis innan du föddes, före revan...
...var hennes högsta önskan till bröllopsfesten en jordgubbstårta.
-Vad är jordgubbstårta för nåt? -En tårta med vispad grädde.
-Och massor av såna där. -Massor?
-Tyckte hon om dem? -Tyckte om? Hon åt upp hela tårtan.
Det fanns inte en smula kvar till oss andra.
Hon var...
Hon var festens mittpunkt.
Det har hon alltid varit. Och hon älskar jordgubbar.
Som du gör, verkar det som.
Dö, bräckare, dö!
Hur dödar man en bräckare, Björn? Okej.
Jag sa ju att huvudet måste av. Nu är vi snart framme.
Sluta klaga över regnet och kylan, Björn.
Otroligt att han inte tycker att jag är redo än.
"Du är inte stark nog att slåss än, Willa."
Att slåss som mamma gör.
Nej. Han tror bara att jag inte kan göra det han gjorde med mannen.
Men jag kan slåss, om jag måste...
Hallå!
Nej, nej, nej. Stanna, stanna!
Rör dig inte! Stanna! Sluta röra dig!
Stanna, stanna, stanna!
Stanna!
Okej. Det är okej. Du ska bara...
Det är ingen fara.
Rör dig inte. Ta ett steg bakåt, bara.
Titta på mina ben, okej? Du tar ett steg.
Okej. Och så ett till.
Okej. Rör dig inte.
Vi backar lite. Okej.
Okej. Det är okej.
Det är okej.
Kan du berätta vad som har hänt?
Är du ensam?
Är det nån där ute?
Allihop.
-De är där ute, allihop. -Nej, det är ingen fara.
Nej nej. Det är okej. Det ordnar sig.
Nej, vet du vad? Jag...
Du ska få komma in i värmen. Vi går in i värmen.
Okej. Det är okej.
Det är okej. Ta min hand så går vi in.
Okej. Lite till, bara.
Stanna här.
Jag tänder en eld, okej?
Vi måste få dig varm.
Varsågod.
Drick nåt. Du måste vara törstig.
Du blöder.
Jag måste ha slagit huvudet i båten.
Vilken båt?
Vi var på väg utmed kusten, till mormors hus.
Det skulle vara säkrare där.
Nåt kom upp nerifrån.
Det fick båten att kantra.
Min pappa. Min bror. Vi hamnade i vattnet allihop.
Vi visste inte att de kan simma. Och den var stor.
Du är i säkerhet nu.
Jag heter Willa.
Vad heter du?
Rose.
Men alla kallar mig Rosie.
När åt du sist, Rosie?
Okej.
Det här är vad jag har kvar.
-Jag ska hämta lite mat åt dig. -Nej.
Du måste äta. Du behöver protein.
-Håll liv i elden. -Det kan jag inte.
Jo då. Lägg bara på ved så att den inte dör.
Gå inte, snälla.
Okej.
Jag kan stanna en liten stund.
Willa!
Willa! Willa Gorilla!
Mamma.
Du kom. Du kom.
Vi måste skynda oss. Kom. De väntar på oss vid båtarna.
-Men mamma... -Vi måste ge oss iväg.
Vi kan inte lämna pappa.
-Vi måste hämta honom. -Vi behöver soldater.
Krigare som du. Han kan inte slåss längre.
-Det kan du. -Jag? Men mamma...
-Vad då? Är du inte redo? -Jag...
Är du inte redo?
Jag...förlåt.
Vi är ju inte helt immuna.
Oavsett hur tuffa vi är.
650 meter österut.
Pappa!
Herregud. Willa.
-Mår du bra? -Jag mår bra.
Du var borta hela dagen. Jag sökte på ön, jag blåste i hornet.
Jag somnade i talldungen för att jag hade tränat. Förlåt.
Sätt dig ner. Jag gör lite mat.
Du har säkert märkt att det inte är lätt att överleva här ute.
Burkmaten är slut. Trädgården är tom.
Vi lever på de sista smulorna, Willa.
Vi måste vara försiktiga. Vi måste tänka oss för.
Den där pistolen. Det var mannens, eller hur?
Vi lämnade alla de andra när vi kom hit.
Vi hade inget val den natten.
-Det hade mamma. -Va?
Hon hade ett val. Men hon valde att lämna oss.
Mamma var tvungen att lämna oss-
-för att rädda världen, och jag måste rädda dig.
-Är ni onda allihop? -Va?
Män. Är ni allihop...
...onda för att ni kan bli smittade och inte vi?
Nej, Willa.
Självklart inte.
Alla män är inte onda.
Och flickor kan bli smittade. Det är mindre sannolikt, bara.
-Har du dödat bräckare? -Ja, det har jag ju berättat för dig.
När eller om det blir nödvändigt kommer du också att göra det.
-Hybrider? -Ja.
Men det är inte så lätt. De var ju som vi en gång.
Skulle du kunna döda en människa?
Om de hotade dig eller din mamma på nåt sätt?
Ja, det skulle jag kunna.
Okej.
Du måste få i dig lite soppa.
650 meter rakt söderut.
Ät långsamt. Jag har inte så många av dem. Njut av det.
-Bor du här? -Nej. Jag...
Jag går hit för att vara ifred. Det är en slags flickgrotta.
Är du ensam, som jag?
Ja.
Var bor du på riktigt?
-Vill du se en sak? -Ja.
Så här såg världen ut, innan revan öppnades.
-Alla såg så glada ut. -Ja, det gjorde de.
-Pappa säger att de här hette fisk. -Fisk?
-Vad är det här? -Det vet jag inte.
De liknar bräckare litegrann.
Mamma säger att det fanns blommor då.
I tusental. I färger du aldrig har sett.
Allting var levande.
Världen var ljus och vacker.
Jag saknar min pappa och min bror.
Det är okej. Jag är säker på att de mår bra.
De är säkert ute och letar efter dig.
-Vad heter han? -Björn.
Björn? Är han inte en hund?
Jo, men jag kallar honom Björn för att han kämpar med Kodiak.
Kodiak är död.
Va?
Om han levde och kunde göra allt de säger att han kan-
-så hade vi vunnit nu.
Han kan inte göra det ensam.
Han behöver vår hjälp.
Tycker du om att lyssna på historier?
Det här är historien om Kodiak och det första slaget mot bräckarna.
Det var efter den första revan-
-och Kodiak var redan en stor ledare.
Kodiak och hans män dödade varenda bräckare som kom emot dem.
Vi trodde att vi hade vunnit slaget.
Det var då de insåg att bräckarna inte var deras enda fiende.
Vi kämpade också mot oss själva.
-Dödade Kodiak den första hybriden? -Han visade oss hur man gör.
-Man måste krossa hjärnan. -Inget annat stoppar dem.
Kodiak är inte död.
Han kämpar för oss och med oss där ute.
Tillsammans ska vi stänga revan så att världen slutar vara trasig.
Du ska få se. Okej, jag måste gå nu.
Jag kommer tillbaka med mer mat. Klarar du dig?
Den här är till dig, så att du kan hålla värmen.
När får jag gå?
Snart.
Kom igen! 33 sekunder!
Snabbare! Det är din bästa tid!
Kom igen, rekryt!
Stanna på stammen. Fokusera. Fortsätt.
Kom igen! Ja! Så där, min flicka!
Du klarar det! Kom igen, Willa.
Under en minut. Du har aldrig varit bättre, Willa. Fortsätt!
Din bästa tid hittills.
-Vad är det? -Är det bräckare eller hybrider?
Döda dem, bara!
Bra.
Du har precis halshuggit fyra bräckare.
Men nu... Nu...
Nu kommer en hybrid.
Jag märker dig. De märker dig. Det är inte lera.
-Kom igen, pappa. -Kom igen, då.
-Är du okej, pappa? -Jag är inte din pappa!
-Ger du upp, hybrid? -Hybrider ger aldrig upp.
Du kan inte rädda dig själv genom att gömma dig!
Kom fram, kom fram...
Pappa?
Pappa? Pappa?
Okej, okej.
Mår du bra?
Okej, okej. Försök sätta dig upp.
Jag mår bra nu.
-Ge mig min pinne. -Okej.
Jag tänder elden.
-Jag värmer lite soppa. -Nej.
-Pappa... -Jag mår bra.
-Du äter inget. -Jo, då.
Du svälter så att jag ska få äta.
Willa, vi måste ransonera maten tills hon kommer.
Och tänk om hon inte gör det?
-Så får du inte säga. -Tänk om de förlorar kriget.
-Då har du gömt mig här i onödan. -Inte i onödan.
Ska jag bara stanna här och bära runt på stenar och svinga träsvärd?
Träna mig till ett krig jag inte får se?
Jag tränar dig inte bara att slåss. Jag tränar dig till att överleva.
Är det här att leva? Det är som ett fängelse.
Vi gör ingenting, medan mamma är där ute och gör...
Fem år.
I fem år slogs jag. Och din mamma slåss fortfarande.
Vi förlorade allt, Willa.
Allt!
Du får aldrig säga att vi inte gjorde nåt.
Förlåt mig.
Hon älskar dig väldigt mycket.
Varför är hon inte här, då?
Jag lovade din mamma att inte ge dig den här innan du var redo.
Idag bevisade du att du är det.
Det här var mitt svärd.
Och nu är det ditt.
Imorgon ska jag lära dig att slåss som hon gör.
-Jag kollar kaninsnarorna. -Bra, då får vi kaningryta.
Jag är tillbaka.
Jag hoppas att du gillar sardiner.
Varför skulle hon...?
Nej.
Åh, Björn.
Rosie?
Rosie, varför gjorde du så mot Björn?
Rosie?
Mår du bra?
Hallå!
Kom.
Kom igen, vi går. Kom.
Vi stannar här för natten. Få se på dig.
Är du sårad? Har du fått rispor eller sår?
Vad har jag gjort?
-Willa. -Hon var en flicka. Jag trodde...
Lyssna på mig. Lyssna på mig! Det spelar ingen roll nu.
Den kallade på dem. Skickade en signal.
Bräckare och hybrider är sammankopplade.
De vet att vi är här nu, så vi måste iväg.
-Vart ska vi? -Båtviken.
Det är det här du har tränat för, Willa.
Bräckarna kommer att förstöra allt tills det ser ut som där borta.
Ska vi tillbaka? Ska vi...hem?
Nej, vi ska nån annanstans. Nånstans som inte är här.
Pappa, jag är rädd.
Du måste låta det du är rädd för driva dig framåt. Minns du?
Kom. Vi är på fel sida av ön. Vi har en lång vandring framför oss.
-Du sa inte att de kan simma. -De är rovdjur.
Inget stoppar dem i jakten.
De går i land på stranden. Minorna kommer att hejda dem.
Vi hinner till viken. Är vi inte där när minorna sprängs-
-så har vi bråttom. Högst 10-15 minuter.
-Vart ska vi åka? -Söderut.
Vi har fastlandet på vänster sida och fortsätter. Söderut är säkrast.
Okej.
Mitt ben. Vi vilar här ett ögonblick.
Det går bra. När vi är ute ur skogen är vi fem minuter från viken.
Var är din mössa?
Jag gav den till henne.
Jag ville bara hjälpa till.
Allt det här är mitt fel.
Nej. Den här världen och det som har hänt, inget av det är ditt fel.
Och det som hände flickan är inte hennes fel heller.
Det hände bara.
Här. Ät det här så att du håller värmen.
Fem minuter, sen går vi.
-Vill du höra en historia? -Nej.
Nej? Vem är du? Vad har du gjort med min dotter?
Inte som de andra. Inte en Kodiak-historia.
Jag vill höra en om förr i tiden.
Förr i tiden?
En historia med henne i.
-De gör ont att berätta. -Det är därför du ska berätta dem.
Det gick redan rykten om det hemska som hände uppe i norr.
Hela städer som ödelades.
Folk som slaktades av en fiende vi ännu inte förstod.
Men vi struntade i det.
Vi var lyckliga.
Jag hade aldrig träffat nån med så mycket inre ljus.
Så mycket kärlek.
Vi visste att oavsett vad som hände-
-så hade vi varann.
Och vi längtade efter att få träffa dig.
Och när du äntligen kom-
-ett litet lamm, så fullt av förundran och tillit-
-så grät du inte. Du skrek inte.
Du hade ingen rädsla.
Och under ett litet ögonblick var världen...
Den var oförstörbar.
Oförstörbar.
Du sa att det skulle bli svårt.
Det hade varit fint att få veta precis hur svårt.
Jag vet att du är där ute. Och jag vet att du kommer tillbaka.
Snälla du, om du kan, se till att det blir snart.
Inte för min skull. För hennes.
Hjälp mig att rädda henne.
De är här. Vi måste iväg.
-Snabbare. -Hur långt?
Inte långt. Fortsätt i den här riktningen. Vi är snart där.
Kom igen. Den här vägen.
Har du gjort det här?
Kodiak är inte den enda som kan fälla ett träd med ett hugg.
Bräckarna kommer inte över, så de måste gå runt.
Om inte vi inte kommer över. Kom igen, rekryt.
Du först. Gå på plankan.
Du har gjort det här en miljon gånger. Kom igen, titta på trädet.
Lugnt och fint. Titta framåt.
Fokusera. Bra.
Okej. Enkelt.
Nej, pappa!
Nej! Stanna där!
Hjärnan måste krossas.
Det var hennes bror.
Några bett? Sår? Nåt blod?
Bra. Kom igen.
Klarar du det? Kommer du över?
Hör du, vem har tränat vem, här?
Fortsätt. Lite till. Genom träden.
-Gick det bra? Kom, upp. -Jag kan inte.
-Försök. -Vänta lite.
Det är deras pappa. Du måste upp nu. Han är här!
Willa. Jag kan inte.
Jag kan inte. Du klarar det här.
Det är det du har tränat inför.
Du klarar det!
Okej.
Jag kan hjälpa dig.
Kom igen.
Vi klarade det.
Båten är kvar.
Okej. Jag hjälper dig ner.
Minns du hur man startar motorn?
-Jag antar det. -Kan du eller kan du inte?
Ja, det kan jag.
Om du skär av förtöjningen så borde den glida ner i vattnet av sig själv.
Men pappa, du ska...
Nej. Nej.
-Lyssna på mig. -Nej.
Jag ger dig så mycket tid jag kan, så du kommer iväg. Jag sinkar dem.
-Nej, jag slåss tillsammans med dig. -Jag vet att du kan slåss.
Det har du bevisat. Inte idag. Inte nu.
Snälla, låt mig stanna här.
Låt mig göra det här för dig.
Du är en krigare, Willa.
Du slåss, men glöm inte att älska.
Du måste älska allt. Mörkret också.
Världen är helt förstörd, pappa. Jag kan inte.
Världen är inte förstörd, Willa.
För du finns i den.
Jo.
Gå nu. Snälla, Willa. Gå.
-Willa, gå! -Okej.
Ett svärdshugg!
Okej.
Okej, Björn. Det här klarar vi.
Nej.
Nej. Nej!
Nej! Nej!
Nej!
Förlåt, Björn. Jag försökte.
En dag ber de dig berätta hur världen räddades.
Och då berättar du att det var en flicka som hette Willa-
-som var stark och full av hopp och rädsla.
Willa fruktade det som komma skulle, men hon var redo.
För som i alla goda historier...
...hade Willa en hjälte.
Och när de vill veta om Kodiak bara är en historia-
-så säger du...
...att Kodiak är verklig.
Den hjälte som ingöt hopp i Willa.
Den hjälte som ingjuter hopp i oss alla.
Kom igen!
Kom an, då!
Kom an.
Kom igen.
Det här blir historien om hur världen inte gick under.
Översättning: Tilda Appelberg Scandinavian Text Service