МІСТИТЬ ЗОБРАЖЕННЯ ТЮТЮНОВИХ ВИРОБІВ
БІДОЛАШНІ СТВОРІННЯ
Бу.
Бу!
Бу-бу.
- Бувай. - Бу-бу.
Купа органів, жодної іскрини самосвідомості в мозку
або ж поштовху серцем крові.
Лише таця з м'ясом до недільного обіду.
Отже, хто хоче правильно розташувати органи?
І хто може відрізнити людину від тварини, якщо різниця дійсно є?
Ну ж бо.
Ви ж складали пазли в дитинстві?
Проблема в мені чи дійсно важко концентруватися, коли говорить монстр?
Він неабиякий хірург.
Його праця революційна. Це місце заснував його батько.
Ти хибно подумав, що береш участь у розмові, Максе Маккендлс?
Знаходження поряд із нами – не привід.
Пішов ти, приятелю. Костюм спершу купи.
Ви справді вважаєте, що печінка розташовується тут, сер?
А можна запитати, навіщо повертати органи на своє місце, сер?
Бо мені цікаво.
Пане Максе Маккендлс!
Після лекції ходіть зі мною.
Ваша робота.
Вам сподобалося?
Помітно, як пересічний мозок вельми напружується й ледь не сягає посередності.
- Дякую. - Мені потрібен помічник для проєкту.
Я б залюбки.
- Ви вірянин? - У Бога вірю.
- У мене чи в божество? - Смішно, бо ви відомі як...
Цей жарт я сам вигадав.
Розтлумачувати не треба.
Витвір самого диявола.
Ви не думали відпустити бороду?
Я немов великий собака з краваткою.
Діти люблять собак.
То ця робота...
Так. Проходьте.
Боже! Боже.
Боже.
- Привіт. - Привіт.
Белло, це пан Маккендлс.
Вітаю, Белло.
- Ков. - Кров.
- Чудово.
Зі мною все гаразд.
Яка гарна олігофренка.
Її мозок було травмовано.
Я його відновив.
Її розумовий вік і функції тіла не синхронізовані.
Мовлення поновлюється. Вона дуже швидко прогресує.
Вона дивовижна.
Треба ретельно занотовувати її прогрес.
Робитимете це для мене?
Вважатиму за честь.
Дзюр!
Так. Це захоплююче, Белло.
"Дзюр". Схоже, вона...
Пані Прим!
Надзюрила.
Не любиш копчену рибу?
А от мені вона до вподоби.
Залюбки споживаю її зранку...
Белла різати теж?
Для Белли лишень небіжчики.
Лишень небіжчики.
Чав! Чав-чав.
Чух!
Бігма!
Чух.
Вона засвоює по 15 слів на день.
Рухи в кращому випадку хисткі.
Вечорами є прогрес.
Її волосся відростає на 2,5 см що два дні.
- Ось діаграма його росту. - Чудово.
Ви вільні. Побачимося завтра.
Сер, звідки вона взялася?
Здається, ваша робота – збір даних.
Я дам знати, якщо нею стануть ще й недолугі запитання.
"Тож, коли вони повернулися з лісу,
мама й тато знову були поряд із нею.
Того вечора вони наминали торт, аж поки їх не занудило.
Їм було так радісно знову бути разом".
Ти є мій татко, Боже?
- Я... - Прим каже – ні.
Белла – дівча нізвідки.
А це де теє нізвідки?
Ти сирота.
Твої батьки померли.
То ти розітнув батьків, Боже?
Ні.
Вони були моїми друзями.
Хоробрі дослідники,
що загинули під час зсуву ґрунту в Південній Америці.
Вони просунулися за межі відомого
і дорого за це заплатили.
Але жити треба лише так, Белло.
Вони відправили тебе під мою опіку.
Мертві?
Боюся, що так, мила моя.
Бідолашна Белла.
Але Бога люблю.
Тут спи.
Ні.
Добраніч, люба Белло.
Батьки тут.
Перу, так.
Нащо нотувати кожен горіх?
Маю фіксувати те, що ти споживаєш.
Ось скільки?
Розкажи Беллі, які ще місця.
Це Лісабон, Португалія.
Південь Франції. Альпи.
Австралія.
Далека країна, небезпечні люди й тварини.
Белла хоче бачити світ.
Так...
Белло.
Белло, думаю, нам сюди не можна.
Давай-но...
Белло.
Ні.
Белло, це небезпечно.
Белло.
Ні, Белло.
Боже.
Мені треба надвір.
Надвір? Ні, ми працюємо.
Відітнеш пальці?
Кендлс зі мною. Кендлс.
Так, я можу. Якщо...
Ні.
Так. Надвір!
Вона вже бувала надворі?
Ні.
Я створив вельми цікавий і безпечний світ для Белли.
Зараз.
- Белло! - Зараз!
Зараз!
Белло.
Надворі є стільки речей, які можуть тебе вбити, Белло.
Убити – мертва?
Змії, ридвани, гостроморді птахи, землетруси,
нюхання насіння токсичних трав.
Белло.
Белло. Глянь-но.
- Убий. - Що?
Чому маєш смішні пальці, Боже?
Коли я був дитиною,
мій батько пришпилив мої великі пальці до залізного ящичка,
з'ясовуючи, чи можливо вповільнити цикл росту кісток.
Біль був такий сильний,
що аби не плакати,
я заглиблювався у споглядання своїх інших пальців,
і простим спостереженням
почав досліджувати епідеміологічні складові.
Коли він повернувся,
на його подив, я посміхався.
Боже правий.
Він мислив нетрадиційно.
Час іти.
Насувається буря.
Навіщо ви її так лякаєте?
Вона – експеримент,
і я маю контролювати середовище,
інакше результати будуть викривленими.
Стій! Боже, ходімо!
Ні, Белло.
Белла хтіти йти морозиво.
Ні.
Белла хоче!
Моє обличчя. Бог людям лячний.
Сміховинний.
Бог гарний.
Люблю собачий писок.
Тихо.
- Стій! Я – йти. - Ні!
Зараз – ні? Чи ніколи?
Ні й усе.
- Белло! - Ні!
- Белло!
Ні!
- Вибач. - Ні!
Ні!
Пробач, мила моя.
Матір Божа.
функціональність збережено
Що ви з нею зробили?
Чому ви її ховаєте?
Кажіть, що це значить, бо піду в поліцію.
Оповім. Адже це щаслива історія.
Лише зрідка знайдеться мертве тіло, яке, однак, жевріє життям.
Коли ще не сталося трупного задубіння.
Тіло ледь охололо.
Пульсу немає.
Але були електричні сигнали, тож я міг її оживити.
Та не зробили цього.
Я не знав, яке в неї було життя,
бачив лише, що вона ненавиділа його й вирішила покласти йому край
назавжди.
Як би їй було,
коли б її виволокли з її ретельно обраної порожньої вічності
й запроторили до якої-небудь нашої божевільні,
реформаторію або в'язниці, котрим бракує персоналу й обладнання?
Адже ця християнська нація вбачає в самогубстві безумство або злочин.
Хіба я мав право вирішувати її долю?
З іншого боку, я також дещо усвідомлював.
Мої дослідження підвели мене до цього.
Доля подала мені мертве тіло
й живе немовля.
Це було очевидно.
Було?
Дістати мозок дитини,
трансплантувати в голову дорослої жінки, оживити її і стежити.
Господи!
А вона знає?
Ні.
Ким вона була?
Не маю гадки.
Та хіба б ви хотіли, щоб світ був без Белли?
Пані Прим?
Белла щаслива як забажає.
Журне лице, та я вас виправляти.
Заплющити очі.
- Ні! - Чекайте. Це швидко.
Вона вхопила мене за кучеряве місце.
Вона хвора!
Белло.
Белла дещо дізнаватися.
Дивись.
- А якщо вводити огірок у мене? - Ні.
Белло!
Негайно припини задовольняти себе.
Що?
Чемні люди так не роблять.
Не треба так.
Що... це таке?
Мій батько видалив мені фундальну й пілоричну залози,
тож я сам роблю собі шлунковий сік.
На Бога, навіщо він так?
Аби з'ясувати те, чого ніхто не знав.
Виявляється, вони нам потрібні. В ідеалі.
Белло,
ти не поїла.
Не треба.
На добраніч.
Добраніч.
Знаєте, а я ж ніби як романтик, Максе.
Що?
Схоже, я помітив, що ви з Беллою закохані.
Я... Та вона...
Може, вам слід взяти з нею шлюб.
Що?
Гадаю, вона вас кохає.
Я бачив, як люди закохано дивляться одне на одного, –
як споглядач.
Звісно, не бувши суб'єктом. Я помічаю.
Справді?
Я...
У мене дійсно виникли до неї почуття.
То ви б погодилися?
Виведи Беллу надвір.
Белло...
Я...
Кумедно так?
Тепер ти Беллі.
Я подумав, що, може,
ви виховуєте її, щоб зробити своєю коханкою.
Лиха думка, негідна мене, я знаю.
То ви з нею не злягаєтеся?
Сім'явилиття викликає в мене гомеостаз
лише в поєднанні з тривалою стимуляцією вищих нервових центрів,
через що створюється тиск на ендокринні залози і змінюється хімія крові
не на кілька спазматичних хвилин,
а протягом днів.
Що?
Я євнух і не можу її трахнути.
Щоб викликати в моєму тілі сексуальну реакцію,
потрібно стільки струму, скільки споживає Північний Лондон.
До того ж, мої батьківські почуття,
схоже, беруть гору над сексуальними думками.
Пробачте мені за лихі думки.
Зовсім не лихі.
Направду, вся сексуальність людини є чимось аморальним.
Не вся, сер.
Хочете одружитися з нею чи ні?
Я хочу побратися з тобою. Будь моєю дружиною.
Торкнімося геніталій одне одного.
Ні-ні.
Я не хочу силувати тебе.
Ти особлива.
Після одруження.
За однієї умови.
Вона теж має цього хотіти, я розумію.
Тоді дві умови.
Те, що ви сказали,
а також: ви житимете тут зі мною, завжди.
Я доручу укласти юридичну угоду.
Договір засвідчено
Дивний контракт.
Кілька орфографічних помилок.
Вони не впливають на юридичну силу, запевняю вас.
Певно, вона неабияка жінка, якщо її варто так легально обмежувати.
Перепрошую, мені треба у вбиральню.
Хіба вам п'ять років, що не можете перетерпіти?
Слабкий сечовий міхур, сер. У батька так само, й у діда також.
Може, у вас рак простати. Обстежтеся.
Обов'язково.
Ви, без сумніву, пані Белла Бакстер, вказана в договорі.
Добрий день, відвідувачу.
Хочете мій капелюх?
Мені пасує?
Так.
Виглядає неподобно чудово.
Хотів побачити жінку,
задля якої укладено шлюбний договір, що зневолює її.
Ви про що?
Ви житимете тут,
подорожуватимете з паном Маккендлсом і Бакстером за кордон,
але виходити в місто вам зась.
Ясно.
Вони мене кріпко люблять.
Я розумію, чому.
Чи ви справжня – вщипнути б вас.
Ви не...
А ви є хто?
Пан Дункан Веддерберн.
Відчиніть.
Як ви сюди залізти?
Видерся.
Ви дивитися мене довго?
Не довго.
Ви ж не бачили, як я задовольняла себе, щоб бути щасливою?
Це не є чемно, знаю.
Мені байдужі чемні люди.
Вони до біса нудні.
Це плюндрує душу.
Бог не вірить у душу.
Гадаю, саме Богові належить ідея душі.
Богвінові Бакстерові?
Обпечений собака.
Як там в оповідях?
Ви полонянка, а я вас визволю.
Всередині вас причаїлася ненатла істота,
спрагла досвіду, свободи, доторку.
Бажання побачити й пізнати незвідане.
То навіщо я тут, запитаєте ви?
Я вирушаю до Лісабону у п'ятницю. Поїхали разом.
Лісабон – Португалія?
Саме про цей Лісабон я й кажу.
Бог не дозволить.
Тому я й не питаюся його.
Я звертаюся до вас.
Белла з вами не в безпеці, я думаю.
Звісно, що аж ніяк... ні.
Можна хвилину дорогоцінного часу, дорогий Боже?
Звичайно, Белло.
Хочу розповісти тобі велику новину.
Беллі аж паморочиться від захвату.
Що таке?
Сьогодні, опівночі
я потай утечу з певним тим Дунканом Веддерберном.
Що?
Ти схочеш зупинити мене.
І зупиню.
Ти сильно обмежуєш Беллу.
Мушу піти у вільне плавання.
Ми мандруватимемо.
Ти, я й Макс, з яким, дозволь нагадати,
ти заручена.
Я вийду за Макса,
бо він наче підхожий для цього,
та спочатку я вирушу до пригод із Дунканом Веддерберном,
який, гадаю я, не кріпко про мене дбатиме,
але й це має бути цікаво.
Я тебе не відпущу.
Цілуй мене й дозволяй піти.
А якщо ні,
то нутрощі Белли зотліють з ненависті.
- З ненависті? - З ненависті.
Розпаковуй валізи, Прим.
Богвін розповів про твій план.
Я тебе не звинувачую.
Той чоловік – негідний бабій.
Він уміє підступно баламутити наївній жінці голову.
Здебільшого є його очі проти моїх.
А ще його руки – між Беллиними ногами,
і він шепоче слова, що я їх не чую,
але моє тіло скипає.
Господи, Белло.
Ми ж заручені.
Я кохаю тебе.
Я повернуся – й ми у шлюбі,
щасливі, як два голуби на гілці.
- Мені брати капелюх? - Ні!
Це неприйнятно.
Не бути цьому!
Ось я йому покажу.
Натовчу його файне лице й перетворю на криваве місиво!
Максе, ти зашарівся,
і я теж, бо бачу іншого Макса.
Вибач,
але я не дозволю чоловікові, в якого лише лихі наміри
і ніякого почуття до тебе, оманити тебе.
Я розтрощу його кляту голову.
Белло? Це...
Белло.
Бувай. До зустрічі, голубе.
Побачимося після великої пригоди.
Боже?
Вона пішла.
А я п'ю портвейн на снідання.
Він на диво смачний.
Чому ви її не зупинили?
Бо вона вільна істота.
Вона пішла у світ. Сама.
З нею все буде гаразд.
Я дурень. Мав би зупинити її.
Ми науковці.
Така емоційність недоречна.
Сподіваюся, з нею все добре.
Ти найгарніша жінка з усіх, що я бачив.
Не брехатиму, я був з багатьма.
Пані Прим сказала, що ти вовк, на якому дух сотні жінок.
Вона недооцінила.
Гаразд. Устриці.
Ти їх уже куштувала?
Ще ніколи.
Хрусь, жбур, буль.
Відрадно.
Стривай. Белло.
ЛІСАБОН
Черниці й ченці крохмалять свою одіж білками,
а з жовтків роблять ці тістечка.
То як їх їсти?
Припускаю, що ротом.
Треба їсти не один ласий листочок тіста за іншим,
а всотати все з апетитом, наче саме життя.
Неймовірно.
Хто їх зробив? Треба ще.
Не треба. Одного досить. Бо буде занадто.
Наразі час сієсти.
Що таке сієста?
Чому люди не займаються цим
постійно?
Ризикуючи видатися нескромним,
тебе щойно тричі відшпилив найкращий майстер.
Імовірно, більше ніхто тебе так не задовольнить.
Мені тебе шкода.
Тоді я так оскаженіло плигатиму лише з тобою.
Оскаженіло плигати?
Гарно звучить.
Я відпочилася.
Давай ще раз.
Знову?
На жаль,
навіть у мене є своя межа.
Чоловіки не можуть постійно хотіти.
Це фізіологічна проблема?
Слабкість чоловіків?
Ну...
Певно, так.
Якщо ще не запізно, раджу тобі
не закохуватися в мене.
То не мої чесноти –
вірність і надійність.
Лише пригода.
Ясно.
Давай спати.
Таксі, мадам?
Добрий вечір,
Дункане Веддерберн.
Белло, де ти була? Ти зникла.
Зовсім ні.
Ніхто не може просто зникнути.
Що?
Чи може? Зникнути?
Ні, звісно ні. Що ти верзеш...
Де ти була?
Захотілося тістечка, а там і пригода випала мені.
Я не знала, як повернутися, аж поки не почула:
трамвай.
Я йду на його гуркіт і знаходжу.
У Белли – подив.
Кров дослідників у мені.
Без мене ходити небезпечно.
Я наважилася на пригоду, а знайшла лиш цукор і агресію.
Це чарівно.
Зі мною все гаразд.
А зараз я мушу лягти, а ти ляжеш на мене і знову оскаженіло плигатимеш.
Кітті.
Ти бачила в Лондоні нову п'єсу Вайлда?
Вельми дотепно.
Обожнюю.
"У валізці"!
Белло.
Що?
Навіщо мені тримати це в роті, якщо воно гидке?
От і я так сказала Джеральдові.
Якщо тямите, про що я мовлю.
А ти бешкетниця.
Ах. Це ви про його пеніс.
У Дункана він часом солонуватий.
Боже правий, Белло.
Піду стусону ту дитину.
Белло.
Твоя поведінка неприйнятна.
Поводься чемно.
Їжа – як послід, застрягла в горлі,
дитина дратувала,
а жінка зануджувала словами.
Ти повернешся за стіл
і надалі обмежишся наступними трьома фразами:
"Це дивовижно!", "Я в захваті"
та "Як у них вийшло таке хрустке тістечко?" Ясно?
Ти робиш Беллі боляче.
Вибач.
Але ж урезонити не виходить.
Ходімо.
Тобі подобається Лісабон, Белло?
Я в захваті.
Кітті, як твій батько?
Він нездужає.
Боюся, до кінця року не дотягне.
Це дивовижно.
Як у них вийшло таке хрустке тістечко?
Боже правий.
Що таке?
Це від неї.
"Я – гаразд. Лісабон.
Солодке тістечко лизати мене весь день".
Сподіваюся, це одне речення.
- Вони... - Сплять?
Так.
А ще...
відсмоктувала трамвай.
ДОРОГИЙ БоЖЕ Я – ГАРазд. ЛіСАБОН
У тебе теж болить голова, Дункане Веддерберн?
А ще я хочу вечерю, аж слину ковтаю.
Де тебе біс носив?
Вікторіє Блессінґтон?
Давнісінько вас не бачила.
І досі не бачите,
бо я Белла Бакстер,
дивна пані з пір'ям.
Даруйте мені. Я була впевнена, що ви – це вона.
Гаразд.
Ходімо?
Стейк, риба
і карамельні дрібнички в горщечках,
які їдять он ті рябі літні люди.
Я не хочу карамелі в горщечках.
Звісно. Адже це все для Белли.
Замовляй, як волієш.
Сердишся на Беллу через її погулянки й пригоди?
Але ж ми маємо потурати пізнанню,
як мовлено Дунканом Веддерберном Беллі Бакстер
у перший день у Лісабоні.
Туше.
Зрозумій: я ніколи не полишала дому Бога.
Що?
Беллі ще стільки нового відкривати,
а твоє смутне обличчя
змушує мене відкрити в собі злість до тебе.
Авжеж.
Я обернувся в ненависного
ревнивого коханця – сукуба.
Я відіпхнув багатьох таких, аж ось сам такий.
Трясця!
Ти, як і я, цінуєш свободу й живеш тут і зараз.
Навіщо ти так робиш?
Он той чоловік підморгував мені.
А я – йому.
Ґречності заради, певно.
Ми йдемо на танці в місті. Ходіть із нами.
Я ще ніколи не танцювала в місті.
- Дункане! - Ні!
А ти навіжена.
Умовкни, бо твоє говоріння дратує Беллу!
Я не мовчатиму.
Як схочу сказати, то...
Ой.
Ось так.
А це що?
Чоловік учив мене грати в шахи
і сказав, що, певно, в мене така м'яка шкіра, якої він ще не торкався.
А я відказала, що якщо й так, то це має бути внутрішня частина стегон,
бо саме там епідерміс найтонший.
Тож ми спробували,
виявилося – шкіра там найм'якша.
Мені стало цікаво: може, вони неоднаково м'які.
І дійсно – неоднаково.
Тож я позначила, де яка шкіра.
м'яка м'якша
А як щодо балощів язиком, які ти хотів здійснити?
То їх не буде?
Ти...
Ти збентежений.
Він з тобою злігся?
Ні, ми були супроти стіни.
Ти плигала на ньому оскаженіло?
Ні, він лише наспіх полизав мій клітор.
Я палала і хотіла полегшення, тож дістала його, попросивши.
Ти теж можеш бавити мене язиком,
тому я не збагну ці складні почуття.
Ти зараз плачеш?
Ти така незрозуміла людина, Дункане Веддерберн.
Печінка.
Достатньо лише
невеличкого надрізу.
Я зранку всипляв хлороформом кіз.
Певно, й сам наковтався.
Ризикну припустити, що ви засмучені через відсутність Белли.
Літри портвейну,
схлипування посеред ночі.
Боже правий, чоловіче! Теревените, як дурень той.
Вона пішла геть!
А я науковець.
Я мушу й надалі працювати над проєктом.
Крапка. Мені треба рухатися далі.
Мусимо відсторонитися від почуттів.
Думаєте, мій батько міг би так таврувати
розпеченим залізом мої статеві органи,
якби не ставив на чільне місце науку й прогрес?
Таврував вас?
Знайдімо тіло.
Що-що?
Доброго ранку тобі.
Доброго ранку, люба.
Я не надто схвалював твій авантюрний дух.
Тож маю для тебе сюрприз.
Залізай-но.
- Ми змінили готель? - Визирни у вікно, Белло.
- Ми на човні? - Авжеж.
- Хочеш замкнути Беллу посеред моря. - Хочу подарувати тобі нову пригоду.
Певно, тут тебе дійсно буде легше знайти.
Ходи, роздягни мене.
Осідлай мене.
І вип'ємо коктейлі на передній палубі.
Белло.
Белло!
Синява.
Насрав на мене?
Покидьок!
Панно.
Коли ми зупинимося?
Атени. За три дні.
КОРАБЕЛЬ
Глянь, жінка палає.
Ти образилася на мене.
Вибач, що викрав тебе, але ж заради кохання.
Романтична витівка. Не будь лярвою.
- Я хочу трунку. - Звісно, люба.
На кораблі стільки всього цікавого.
Ти кохаєш мене? Я тебе кохаю.
Окресли, які ознаки цього я маю відшукати в собі, аби бути певною.
Або відчуваєш, або ні.
Тож доказів цього не зібрати, як сказав би Бог.
- Які емпіричні критерії? - Та що ти верзеш?
Що ти за одна?
Не знаєш, що таке банани, не чула про шахи,
але знаєш термін "емпіричний".
Белла хоче трунку. Мовила вдруге.
Я ніколи в житті такого не відчував.
А в тебе так само?
Вважаю, емпірично – так.
БОГВІН
Чорнила скінчилися.
То матимеш чорнила, люба.
Вітаю, цікава підстаркувата жінко.
Мушу торкнутися вашого волосся.
І я зауважила ваше волосся.
Мов шовк на прозорому сяйливому яйці.
Файні слова, які мене чомусь хвилюють.
Я бачила вас із тим красенем.
З білими зубами й твердим прутнем.
Дункан Веддерберн.
Зуби в нього також тверді. А пеніс – також білий.
- Певно, ладний у ліжку. - Я лише з ним.
Але він змушує моє тіло спізнавати виняткові відчуття,
від яких я радісно вищу.
А ще я хочу зіштовхнути його тіло, фігуру, труп у море.
Цей чоловік плигає на вас?
Та ні.
Я нікому не віддавалася 20 років.
Що?
Це жахіття.
Я не надто хвилююся через це.
З плином років
я стала більше перейматися тим, що в мене в голові.
А що там проміж ногами –
вже не так турбує.
Обґрунтування, сповнене розпуки, Марто.
А це Гаррі Естлі.
Не беріть його слова близько до серця.
Він цинік.
Пані.
Я Белла Бакстер.
Я не знаю, що значить "цинік".
Белло.
Чорнила.
Дункане Веддерберн, у мене нові друзі, колеги, товариші.
Гаррі Естлі.
Це Марта.
Вона моя нова подруга, яка не трахалася 20 років.
Хіба це не дивина?
Сподіваюся, ви послуговуєтеся рукою між ніг, щоб бути щасливою.
Боже правий, Белло, так не можна казати.
Чемність. Я забула...
Чемні люди
вас занапастять.
- Справді? - Так, є в цьому правда.
Ми всі згодилися з цим.
Щодо вашого питання про мою руку.
Вряди-годи – так.
Яка обнадійлива новина.
- Пообідаймо разом. - Узагалі-то...
Ми на кораблі, тож не втечемо,
і можна насолодитися світом, перетнути й обігнути його.
Чи їй не можна мати друзів, пане Веддерберн?
Охоче!
Виходь за мене.
Що?
Я планував кинути тебе.
За кілька місяців вигнав би тебе, але не можу.
Скажи, що згодна. Ти єдина полонила моє серце.
Це складно,
бо я заручена з паном Маккендлсом.
Що?
Моя рука належить іншому.
Я чула такий вислів, але не розумію його.
Беруть не лише руку, але ж усе, хіба ні?
Ти втекла від нього разом зі мною.
Згадування подій, сенсу якого я не тямлю.
Ти обрала мене.
Наразі.
Задля розваг.
Я скину тебе за борт, трясця тобі!
То ти бажаєш одружитися зі мною чи вбити мене?
- Така пропозиція? - Ні.
Я пішов у казино.
От і добре.
Вона призвичаюється.
Спробуймо наново.
Основні моторні навички набуватимуться поволі,
але ти розвиватимешся стрімко.
Фелісіті.
Не так стрімко.
Я читаю Емерсона.
Він пише про вдосконалення чоловіків.
Не розумію, чому він не дає порад жінкам.
Може, не знає жодних.
А ви почитайте Ґете.
Філософія – марна трата часу, Белло.
Справді? Розтлумачте.
Е ні, Гаррі, негіднику.
Це всеосяжне.
Людей і суспільство в цілому можна вдосконалити.
Загальна мета – вдосконалюватися, розвиватися, підноситися, рости.
Я помічаю це по собі, тож це притаманне всім.
Повірте мені, ви унікальна, Белло, в усіх сенсах.
Але вдосконалення завдяки філософії –
лише спроба людей не помічати той факт, що всі ми – жорстока звірота.
Ми народжуємося й помираємо такими.
Це похмура застанова, Гаррі.
Белло,
прогуляймося...
до нашої каюти.
Але вони сперечаються,
й ідеї нуртують в Беллиних голові й серці,
наче ліхтарі в бурю.
Нині ти без упину читаєш, Белло.
І втрачаєш свій чарівний говір.
Я свято мінливостості,
як і всі ми.
Очевидно, за Емерсоном, з яким не згоден Гаррі.
Ну ж бо. Ходімо.
Ти затуляєш світло.
Що?
Ходімо.
Я зайнятий пияцтвом.
В розпалі програшу.
Мушу зустрітися з Мартою.
Марта.
Проблема саме в ній.
Я викину цей напарфумований лантух плоті за борт.
Спробуй-но.
Марто!
Де вона?
Де ти, трясця тобі?
Де вона?
- Ви куди це? - Вона засвистить за борт.
Це дивовижно!
Не уявляла, що мене можуть убити.
Так драматично.
Схоже, вона й рада померти. Даруйте, що заважав.
Захоплююче.
Я буду в барі.
Ви змусили мене розмислювати, міркувати,
ялозити ідеї, що є неправильними,
помилковими й до абсурду набридливими,
та які не дають спати.
Тож...
Ви кажете: всі жорстокі.
А я незгодна, заперечую це,
кажу "ні".
Та коли я з Дунканом,
я скипаю жорстокістю.
Слушні міркування.
Він вродливий бовдур.
Ні.
Я не бажаю бути жорстокою.
Маю вдосконалити цей мій бік.
Ви не відаєте, яким є світ.
І боїтеся його.
Я не боюся його.
Хочете побачити, який світ насправді?
Я вам покажу.
Так.
Звісно.
АЛЕКСАНДРІЯ
Ви це чуєте?
Що це?
Багато мертвих дітей.
Певно, через спеку.
Мусимо допомогти їм.
І як ми це зробимо?
Якщо спустимося туди,
вони цілком справедливо зв'яжуть нас, пограбують і зґвалтують.
А якби вони були тут, а ми – там,
ми б вчинили так само.
Белло.
Пані, ми відпливаємо.
Але я мушу повернутися.
Маю віддати ці гроші злидарям біля готелю
у так званих нетрях.
Ми лишаємося на березі.
Можемо подбати про це.
Справді?
Звісно ж.
Ви дуже великодушні.
Їм потрібні гроші.
Та всім потрібні.
Красно дякую.
Ти! Клич сюди капітана. Ми знайдемо клятого крадія.
Белло!
Нас пограбували!
Я виграв у казино.
Я виграв усе,
як ніколи раніше.
Але все щезло.
Тебе не пограбували.
- Я взяла гроші. - Нащо?
То я взяла.
Я виснажена.
Чи то пак лише мій дух.
Моя душа покручена, пожмакана,
розплющена, Дункане Веддерберн,
видовищем, що я споглядала.
- То капітан не потрібен? - Геть звідси, бо зуби порахую.
Авжеж, сер.
Де вони?
Ти сховала їх для надійності.
Я впився й необачно лишив їх повсюди. Яке полегшення.
Я їх не ховала.
Я віддала їх тим нужденним людям.
Гроші – це й так певна форма хвороби,
а ще їх нестача.
І що я за людина,
якщо лежу серед перин,
поки мертві діточки
розкидані в канаві?
Дункане.
Що ти зробила?
Я чекаю на втішні обійми.
Ти...
Я повинна запропонувати щось світові.
Але ж не маю нічого.
Ба лише трохи грошей.
Белла Бакстер мала сьогодні кепський день.
Де мої бісові гроші?
Я щойно тобі оповіла.
Я віддала їх нужденним.
Я ж сказав тобі йти під три чорти!
Стюард повідомив,
що у вас недостатньо грошей, аби сплатити рахунки.
- Ну, я... - Певно, це правда.
Я віддала їх тим щирим чоловікам,
щоб вони передали гроші
бідним у нетрях.
Вас висадять у наступному порту,
а поки що їстимете те саме, що й екіпаж.
- Бувайте. - Як ви смієте!
"Мертві сліпі діти...
укусила Гаррі.
Мій рот
був закривавлений".
Бідолашна Белла.
Вона розчавлена.
Мортві СЛЬПІ ДІТІ –
УКУСИЛА ГАРРІ МІЙ РОТА БУТИ ЗАКРИВАВЛИЙ
- Як ваша рука? - Добре.
Вибачте.
Ви намагалися пояснити мені.
Ні. Я хотів завдати вам болю.
Не міг знести такого дурного прекрасного щастя іншої людини.
Я виявився жорстоким.
А мені не шкода.
Як спізнаю світ, зможу його покращити.
Не зможете.
Саме про це й ідеться.
Не вірте брехливій релігії,
соціалізму,
капіталізму.
Ми клятий приречений вид.
Знайте це. Надію можна знищити.
А реалізм – ні.
Бороніться правдою.
Тепер я розумію, який ви, Гаррі.
Зламаний хлопчина, якому несила терпіти біль світу.
Певно, так.
Прощавайте, Гаррі.
Нас висадять у Марселі.
Чому ви не покинете його?
Я сподіваюся, що стане краще.
Авжеж, ви така.
ПАРИЖ
Я багато чого чула про красу Парижу.
Я затопчу твого клятого собаку до смерті.
Бісів...
У Парижі без грошей.
- Що пропонуєш нам робити, Белло? - Знайду готель.
Не хвилюйся.
За який кошт? Грошей немає.
Хіба це не цікавий експеримент?
Ми нічого не маємо.
- Як житимемо? - Не знаю!
У цьому й полягає експеримент.
Ми тепер бідні.
Багато шукачів пригод зіткнулося з цим.
Скажімо, Робінзон Крузо.
Егоїстична, бездумна, легковажна сучка.
Та не бездумна я, Дункане.
Хоч і правда, що я не вмію
ретельно обмислювати щось, дійшовши логічного висновку,
належним чином,
я, однак, допомогла стражденним людям.
Я занапастила нас,
як ти зауважив,
та я вірю, що керуюся добрими намірами.
Стули свою пельку.
Я знайду нам готель.
Добрий день, пані.
Добрий і тобі, свіжа англійська трояндо.
Це готель?
Маємо номери.
Шукаєш роботу?
Скільки коштує номер?
Братиму з тебе десять франків за годину.
А ти бери з них 30.
І всі задоволені.
Ясно.
Мосьє Шапель.
Щойно з Лондону.
Вітаю.
Що ж, ходи собі.
Наразі я спантеличена.
Ти ж не шукаєш роботу?
Ну ж бо.
Дай йому, нехай тебе поштрикає,
а ти добре заробиш.
Ясно.
Він мені за це заплатить?
Так.
Якщо потребуєш грошей,
це найкоротший шлях до заробітку.
Мене ще ніколи не штрикав інший чоловік,
але я міркувала про це.
І мені потрібні гроші.
Я вважаю, що це такий збіг обставин,
який є ледь не доленосним.
Зробімо ж це.
У 16-ий номер.
Як тебе звати?
Таємничий.
Може, варто розігріти мене...
Вітання, сер.
Шоколадний еклер?
Я надибала трохи грошей і просвітлення.
Ти їх украла?
Ти стверджував, що ти найкращий коханець у світі,
а я ж ніколи не мала іншого, тому не відала, чи правда це.
Але тепер відаю.
Він був жахливий,
видавав обурливі звуки, поки поринав у мене.
А вистачило його, Дункане Веддерберн, лишень на три поштовхи.
Я ледь не пирснула сміхом,
стримуючись із чемності.
Я взяла його гроші. Подякувала.
Я реготала всю дорогу, коли йшла по еклери,
з теплотою згадуючи
наші палкі просочені потом ночі.
Ти зляглася за гроші?
І задля експерименту.
І це на користь нашим відносинам, адже моє серце прикипає до тебе.
Бо останнім часом воно охололо до тебе через скиглення й лайки.
Ти чудовисько. Шльондра й чудовисько.
Демон, посланий з пекла,
щоб пошматувати мою душу.
Покарати мене за грішки
руйнівним цунамі.
Розкраяти мені серце,
знищити мене.
Дивлюся на тебе й бачу потворність.
Останнє було недоречним і не має жодного сенсу,
адже ти оспівував мою красу – нудно,
проте повсякчас.
І лише те,
що дозволила чоловікові гарцювати на мені,
все це перекреслило?
Трясця!
Ти стала шльондрою!
І зараз ти розтлумачиш мені, що це погано.
Я завжди буду неправа?
Це найгірше, що може зробити жінка.
Нам точно не слід одружуватися.
Я зіпсована, схильна до експериментів
і мій чоловік має бути поблажливішим.
Лярва!
Та я бачу: ти не такий.
Наша пригода скінчилася.
Я куплю тобі квиток до Лондону.
У тебе були гроші
весь цей час?
Це гроші Бога.
На крайній випадок.
Цей крайній випадок триває вже тижнями!
Увесь цей час я вірила в тебе,
думала, ти високо сягнеш.
Та зараз я бачу, що то була помилка і ти ніби як зламаний.
Та то ж ти мене й зламала!
Бачу, ця розмова йде по колу.
Лярва!
Пані Свайні, я поміркувала над ситуацією.
Я потребую сексу й грошей.
Я можу бути на утриманні
у коханця, як Веддерберн,
який проте вимагатиме багато уваги.
Або ж по 20 хвилин за раз,
а решту дня я буду вільна вивчати світ
і шляхи його покращення.
А відтак мені потрібна робота
у вашому затхлому закладі розпусти заради розваги.
Жінка, яка торує шлях до свободи.
Це чудово.
Ходи.
Мосьє Савер.
Філе-міньйон.
Найкращий шмат.
Белла.
Як закінчить, скажи formidable.
Правило закладу.
Це ваш запах?
Formidable.
Від запаху.
І чай. Бо чай – це смачно.
Це було брутально,
та дивним чином приємно.
Памфлет.
- Прочитай. - Що це?
Людина, що хоче... змінити світ на краще.
Покращити світ.
Тоді я теж буду.
Пані Свайні,
коли ми шикуємося,
ви дійсно очікуєте, що я піду з чоловіком, огидним мені,
через що мені сумно,
коли ми оскаженіло плигаємо?
Так це влаштовано, дорогенька.
Ба яка ти гарна.
Тобі личить, коли тебе беруть силою.
Певно, що так.
Ви б не хотіли, щоб жінки обирали,
бо це було б проявом ентузіазму щодо вас?
І ви б геть не відчували, як вони нажахані,
коли наскакуєте на них.
Белла новенька і, певно, психічно хвора.
Як каже мій батько, Бог,
усе так влаштовано, поки ми не влаштуємо інакше,
і тоді буде влаштовано так, поки ми не перевлаштуємо,
і так буде, поки світ не викривиться,
струм не знеструмиться, а черевики не припинять шнурувати.
Як соціалістка, я підтримую.
Туанетто, а ти така ротата.
Мосьє Мерсо насолодиться твоїм ротом задарма.
Ну ж бо. Іди.
Белло, зайди в мій кабінет.
У тебе такі спокусливі пипки вух.
Дякую.
Я маю...
Ой, даруй. Я пролила кров.
Ось.
Часом я не стримуюсь, коли бачу юну красу.
Бо одного дня, дорогенька,
ти перетворишся на зморшкувату стару шкаралупу.
І ніхто не захоче платити тобі або ж мати тебе задарма.
Я наполягаю: всі тішитимуться, якщо зможуть обирати.
Ідеалістка.
Така, як я.
Моя ти радосте.
Та інколи ми мусимо підкоритися вимогам світу.
Зітнутися з ним, спробувати здолати.
- То ви зі мною згодні? - Та звісно.
Але деяким чоловікам до вподоби твоє небажання.
Що?
- Це... - Огидно.
Але прибутково.
Ходи зі мною.
Моя онука.
Слаба й хвора, потребує лікарського догляду.
Якщо я надаватиму вам вибір, то наражатиму на ризик бізнес.
Її здоров'я, та й життя.
- Ти цього хочеш? - Звісно, що ні.
Ні? Яка ж ти мила.
Думала, ви за пипки гризонете.
Мусимо працювати.
Грошики заробляти.
Та крім цього, мусимо спізнати все,
не лише хороше.
Але також і занепад, жах, смуток...
Це робить нас цілісними, Белло.
Глибокими людьми,
а не вітряними неторканими дітьми.
Тоді нам відкриється світ.
А відкрившись,
світ стане нашим.
Я хочу цього.
Що ж...
тоді йди трахнися
й принеси мені десять франків.
Спочатку жартівлива бесіда.
Жартівлива?
Ви оповісте спогад дитинства.
Потім я пожартую.
Далі – швидко понюхаю
і за потреби збризкаю лавандовою олією.
І все це покращить досвід, роблячи його достоту formidable.
Ні, жартую я.
А ви згадуєте.
У дитинстві в Греції ви впали з велосипеда.
Кров. Струмила по нозі.
Радість?
Ви радісно дивилися на кров.
Стук-стук.
Сир-дешно рада.
Ви знаєте.
Ви добре пахнете.
Трахнімося.
Ви обдаровані Богом, друже.
Неоковирна робота.
Ти це робиш, коли скучаєш за домом?
Чого бажаєте?
Моїм хлопцям вже потрібне навчання. Сексуальне.
Я показуватиму.
Ясно.
Інколи.
Мені лягти, нахилитися, сісти верхи?
Прошу, почнімо з простого.
А щоб пришвидшити це...
- палець у дупу. - Ні.
Або злегка придушити.
Вертайся додому!
Белло!
Пані Свайні мала рацію.
Я відкриваю в собі донині незнане.
Можна й так це витлумачити.
Розмаїтість виявлених бажань є дивовижною.
Уяви чоловіка, який
кладе тобі в рота скибку ананаса, вкриваючи тебе пилом.
Белло.
Я майже ладний пробачити тобі.
Я замовив нам каюти
і попрохав матір приготувати нам шлюбне ложе.
Ти трахнулася з тим, у кого руки-гаки?
Авжеж. Я знав!
Я полатав йому боки!
Дункане. Я думала, ти поїхав.
Зійшов на пароплав, але відчув біль і нудоту,
тож я тут, аби врятувати тебе.
Вітаю, Дункане.
Вертайся додому.
Наш час сплинув.
Ти викликаєш у мене
лиш обтяжливе питання: як я могла тебе хотіти?
І ми йдемо на зустріч соціалістів.
Ви шльондри.
Ми свої власні засоби виробництва.
Іди геть.
Нога.
Фарба, нога.
Дуже добре.
Мовлення кволе, але покращується.
Фарба, нога.
Геніально.
Чому ви з нею такий жорстокий?
Я припустився помилки з Беллою.
Дозволив прокинутися почуттям.
А до неї їх немає. Вона для мене наче собака-курка.
Нога.
Певно, так краще,
і це пояснює, чому батько був холодним до мене.
Цього вимагала наука.
Господи Боже.
- Нога. - Я й не очікую, що ви зрозумієте,
коновале.
До речі, ви маєте прооперувати мене.
Вшити живе серце у ваше тіло монстра?
Якщо матимете час,
поки видалятимете...
ось це.
Я видалю кісти навколо пухлини.
Немає потреби. Можете зашивати.
Вона розрослася. Я бачу крихітні поліпи.
Я помираю.
Як повідомити про це пацієнта, еге?
Бакстере...
Не плачте над розтином! Я помру швидше від зараження.
Заспокойтесь.
І зашийте мене.
Знайдіть її.
Зачинено.
Какао, дорогенька моя.
А ще pain au chocolat.
Ти моя улюблениця.
Я чула, як ви казали це й іншим.
Ми машини, що ви годуєте компліментами й шоколадом.
Ви мої діти, яких я годую коханням.
Сталося дещо жахливе, Свайні.
Я майже нічого не відчуваю.
Моя емпатія поволі наближається до стану, який я б описала,
як презирлива лють.
Це дивовижно.
Хіба?
Це в тебе темний період життя.
Перш ніж прийде світло й мудрість.
Ти мусиш пробитися крізь нього,
а як опинишся на іншому боці,
ти будеш вдячна цьому моментові, але ти повинна просуватися далі.
Ясно.
У тебе шрам від пологів.
Моя дитина в моєї матері.
У мене немає дитини.
Це шрам через нещасний випадок.
Ти не перша, хто робить хибне припущення.
Навіщо брехати?
Я не брешу.
Богвін сам так сказав.
Веддерберн.
Добридень, сер.
Ви написали панові Богвінові Бакстеру.
Він випустив демона у світ.
Демона в оболонці знадливого тіла, якого не втамувати,
з розумом, що роздирає людину шов за швом,
наче закривавлену обгорілу ляльку з ошмаття, яку висрав слон.
Белла.
Де вона?
А ви хто?
Я її наречений, сер.
Видно, між вами не склалися відносини.
Не склалися?
Вона мене знищила.
Що ж, ми всі господарі своєї долі, сер.
Ось так.
Мені не до вподоби те, що ви мовите.
Цей Богвін Бакстер...
Він знав і наслав її на мене.
Я потрапив у пастку.
Де вона?
Я не побажаю її й найгіршому ворогові.
Я врятую вас від неї, сер.
Вибачте мені за розпач. Просто скажіть.
Мені не боляче.
Я ж пустий усередині.
Вона мене спорожнила.
Мою душу. Мій банківський рахунок!
Я жук! Сама оболонка!
Заспіваймо?
Ох, моряки ми...
Мені не...
Не боляче.
Я не хочу бути таким.
Ви спровокували мене.
"Ми всі господарі своєї долі".
Ах ти ж сраний плюгавий гімнюк.
Будь ласка.
Я запитаю якомога ввічливіше.
Де вона?
СПОЧИНЕ З МИРОМ незабаром – Приїжджай
ЛОНДОН
Хвойда повернулася.
Боже?
Белло!
Макс написав мені.
- Ти хворий? - Ні. Я помираю.
Це такий нюанс, проте важливий для мене як лікаря.
А ти – насолода для очей.
Ти не можеш померти.
Емпірично доведено протилежне.
Я скучив за тобою.
Я мушу прилягти.
Я несу не лише світло.
Крім цього – гнів в очах і важкі питання.
Чи носила я в собі дитину?
Якщо так, то де вона?
Ну гаразд.
По суті, ти і є твоя власна дитина.
А ще, певно, ти – це твоя мати.
Але також ані та, ані інша.
Пам'ять не зберігається.
Досвід теж ні.
У якому сенсі я мати й дочка?
Ти знав і не сказав.
Не бачив достатньої причини для цього.
А ще виявився боягузом.
І це також.
Я хотів бути з тобою
і не був певен, що ти зрозумієш.
І людина ніби як потрапляє в полон до Бакстера.
Ну й я...
мені шкода.
Бум.
Хто це?
Хвойда Белл
- Хвойда Белл - Ви мене представили, Прим.
- А мені подобається. - Хвойда Белл
- Годі вже, Фелісіті... - Хвойда Белл
Дідько.
Ще одна?
Ми скучали за тобою.
Чудовиська.
А бий вас трясця...
Хвойда Белл
Важко бути в положенні, коли кортить вгатити когось,
хто й так страждає від болю.
Це дилема, звісно.
А ти б воліла залишитися шматом безкровної плоті з гачком у носі?
Мені було б краще на мить, та потім зле надовго, тож...
У мене в носі справді був гачок?
Так.
Тож я твоє творіння...
як і та інша.
Ані ти, ані вона.
Вона блукає коридорами з молотком і співає,
і цього я не творив.
Я читав твої поштівки й листи,
дивуючись, як ти без остраху створюєш Беллу Бакстер.
Я мислю так, що бути живою – дивовижно, тож прощаю тобі,
але ненавидітиму подальші брехню й пастки.
Зрозуміло.
Радий тебе бачити.
І я тебе.
Попри гнів, збентеження й дисонанс мозку, я скучала.
Дома я відчула запах формальдегіду
і збагнула, що буде далі.
Я стану лікаркою.
Моя операційна – твоя.
Батько якось сказав:
розтинати завжди треба зі співчуттям.
Він був клятим дурнем.
Але порада ця доволі добра.
Йому вже недовго жити.
Знаю.
Ти не згадав про наші заручини.
Ти була значно молодша.
Жодних зобов'язань.
Я був зачарований тобою, і Бакстер із цього скористався.
То твоє зачарування пройшло?
Я й досі зачарований.
Я ж була шльондрою.
Приймала в себе члени за гроші.
Ти з цим змиришся?
Чи дійсно блуд точить бажання чоловіків
володіти жінками?
Веддерберн став квилити й лаятися,
довідавшись про мій блуд.
Я заздрю чоловікам через час, який вони проводили з тобою,
а впосліджувати тебе немає бажання.
Це ж бо твоє тіло, Белло.
І ти вільна ним порядкувати.
Зазвичай я брала 30 франків.
Щось це наче малувато.
Ти віриш, що люди можуть удосконалюватися?
Вірю.
Так само як можна вилікувати тіло,
чоловіків і жінок можна зцілити від занепаду.
Одружишся зі мною, Максе Маккендлс?
Так.
Надалі не переборщуй з язиком,
але загалом вельми приємно.
Візьму це до уваги.
Ти обстежилась на наявність хвороб?
Наразі ні, але обстежусь.
Мені до вподоби наше практичне кохання.
Запевняю тебе, моє кохання ще й пристрасне.
Ти такий милий.
Завжди був.
Боже, ти ходиш.
Я вколов п'ять міліграмів героїну в пальці ніг – від болю,
ще амфетаміни для енергії
та кокаїн, бо я його полюбляю.
Я прийшов супроводити тебе до вівтаря.
Владою, наданою мені церквою,
я засвідчую укладання цього шлюбу.
Чи згодна ти, Белло Бакстер, взяти шлюб із цим чоловіком?
Ми не проґавили момент, коли можна заперечувати?
Чи його прибрали з певної фальшивої модернізованої версії катехізису?
Вітаю, Вікторіє.
Гарно виглядаєш.
Ви звертаєтеся до мене, сер?
Зазвичай чоловік не представляється своїй дружині.
Та якщо вже мушу...
Це все він сотворив.
Не знаю, хто кому підвладний – він їй чи вона йому.
Се витвір диявола. Дивіться!
Він кашляє не повітрям, як людина, а кров'ю!
У нього рак, клятий телепню.
Дункане.
Не пни на мене очима, демоне!
Отже, я генерал Альфред Блессінґтон.
Для тебе – "Альфі".
Ти справді мене не знаєш?
Коли пан Веддерберн надав фото в газету...
Я пригадав, як те бабисько в готелі назвало тебе Вікторією Блессінґтон,
і я розв'язав цю трикляту диявольську загадку.
- Ви... - Твій дорогий Альфі.
Ти пішла в стані запаморочення й істерії через свою вагітність.
Помітивши твою відсутність, я був ніби випотрошений.
Мені доводилося патрати ворогів у битві,
і я завжди уявляв монотонну глуху пульсацію.
Саме це я й відчув.
Насправді буває ще й сморід, але для метафори це не годиться.
Але ось ти тут, люба моя.
Ось ти.
Боже.
Я вас не пам'ятаю.
Я Белла Бакстер.
Боляче чути.
Може, ти забилася головою,
а ці чоловіки явно скористалися тобою.
Будь ласка, ідіть, сер.
- Ви були моїм чоловіком? - Твій дорогий Альфі.
Белло, пробач.
Узагалі-то, я хочу піти.
Що?
Белло?
Маєте карету, сер?
Так.
Тоді поїдьмо.
Белло!
Відпусти мене, Боже.
Максе, ти мене не зупиниш.
Радий твоєму поверненню, Вікторіє.
Ми зі слугами погано ладнаємо.
Я побоююсь заколоту.
Пам'ятаєш Девіда, мила?
Еллісон, глянь, хто повернувся.
Ви мене знаєте?
Розкажіть, яка я.
Я була приязною?
дідько
Їж.
Усе, що ти любиш.
Копчена риба, гуска,
язик, шампанське.
Я скучив за тобою.
Якою була причина нещастя?
Що підштовхнуло її стрибнути з моста?
Ти ненавиділа дитину.
Називала її чудовиськом.
Ясно.
Я зауважила брак материнського інстинкту.
Та я радий, що ти повернулася.
Як ми познайомилися?
На балі.
А чому виникла симпатія?
Ми обоє полюбляли розважатися.
Дивись.
Еллісон, суп!
Рексе!
Трясця!
Еллісон,
принеси сиру, коли зможеш.
Любили жорстокість?
- Схоже, я не була добросердою. - Добросердою?
Настільки нудною ти точно не була.
Жахлива думка.
Веддерберн казав, ти була хвойдою.
- Певно, тому що... - Була.
У Парижі.
Втомилася від цього, та було неймовірно.
- Ясно. - Копчена риба на диво смачнюча.
Наче з оцтом чи щось таке.
Шлюбне життя – суцільний виклик.
Часом ми коримося, часом – нам коряться.
Спробую пробачити тобі твій блуд.
Твоя сексуальна істерія часто була нестримна.
І вбивство нашої ненародженої дитини.
Якщо згадати все, чим ти переді мною завинила,
певно, сам Ісус Христос розтрощив би тобі голову булавою.
Тобі пощастило з великодушним чоловіком.
Я не завинила перед тобою,
позаяк не знаю тебе.
Поталанило тобі, бо в мене великий польовий досвід у царині амнезії.
Хтось хотів забути, де знаходиться,
або ж поряд вибухала міна,
і в голові немов дзвін телесувався.
Я пропоную залишатися вдома кілька місяців,
може, рік.
Доки ти цілком не відновишся.
Я виходитиму, як схочу, та мені лестить твоє бажання втримати мене.
Ти не перший.
Мені доведеться поцілити тобі в голову,
якщо спробуєш піти, мила моя.
У чоло чи в потилицю?
У потилицю.
Аби бути певним, що ти йшла,
а я не погарячкував.
Я дійсно скучив за тобою.
То я що, бранка?
Прикро, що ця розмова рушила в такому напрямі.
Упевнений, ти будеш щаслива, як була раніше.
Як раніше – це коли кинулася з моста?
Припускаю, що ти впала, видивляючись риб.
Який сенс тримати мене тут проти моєї волі?
Якщо судилося потонути, то най це буде у річці кохання.
Девіде,
хіба всі кісточки фазана обсмоктані?
Це була помилка, сер.
Прошу вибачення.
Десерт, мила?
І воно легко видалиться?
Як ґудзик від костюма.
В Африці це роблять загостреними каменями,
та я створив власний більш точний інструмент.
Лише кліторальний каптур
чи й голівку?
Усе те пекельне знаряддя.
Це її неабияк угамує.
Цього разу покінчимо з цим.
Увечері дам їй снодійне і принесу до вас.
Вікторіє, кохана!
Де ти?
Саме вчасно.
Мартіні.
Радше ні.
Але я б хотіла піти.
Було цікаво провести разом час,
але я збагнула, чому стрибнула з моста.
Я б воліла провідати мого ледь живого Бога.
Прекрасна ідея.
На жаль, мила,
моє життя присвячене захопленню територій.
Ти моя,
і на цьому поставмо крапку.
Я тобі не територія.
Джерело проблем – у тебе поміж ногами.
Його видалять,
а відтак це більше не збиватиме тебе з пантелику.
Чоловік усе життя приборкує сексуальні імпульси.
Це прокляття, але й справа його життя.
А справою життя жінки є діти.
Я позбавлю тебе пекельного знаряддя поміж ногами,
а відразу потому заплідню тебе.
Дозволь пояснити, що сталося.
Твоя дружина Вікторія шугнула з моста й загинула.
Богвін Бакстер знайшов її й переніс в операційну.
Він вийняв дитину й видалив її мозок,
трансплантував його мені в голову й оживив мене.
Я покажу тобі медичні записи, це дивовижно.
Однак я не віддам своє нове життя
й мій старий добрий клітор, дякую.
Тож виклич мені карету.
Вони все базікають,
і в певний момент лишається лиш дістати револьвер.
З жінками тільки так.
Ти підкоришся?
Краще продіряв мені кляте серце.
Так і вчиню, якщо доведеться.
Випий трунок, мила.
Джин із хлороформом.
У певному сенсі буде полегшенням позбутися моєї невгамовної натури.
Зроби великий ковток – і ти вільна.
Дідько.
Максе?
Максе. Треба перенести його в операційну.
Інакше він помре.
Багато крові.
Тобі кінець, трясця.
Белло, якщо він виживе,
підозрюю, що він не зупиниться.
Не хочу дивитися, як він стече кров'ю.
Та згодна, його можна зробити кращим.
Я видалив кулю й зупинив кровотечу.
Маю записи.
Найщасливішою я почуваюся саме тут.
Белло.
Ти повернулася.
То була чиясь історія,
але не Белли Бакстер.
Усе життя люди дивилися на мене
з жахом, жалем,
але не ти.
Те, що відбувається...
є вельми цікавим.
Я нервуюся через іспит з анатомії.
Я перевіряв тебе багато разів. Ти все знаєш.
Ніхто не знає анатомію краще за тебе.
Дами, джину?
Дякую.
Джину?
Треба принести генералові води.
Фелісіті...
води.
БІДОЛАШНІ СТВОРІННЯ
Переклад субтитрів: Дмитро Восколович, Deluxe
БІДОЛАШНІ СТВОРІННЯ