Sex dagar kvar till jul.
Vi ska göra en massa saker. Vilken är din favorit?
-Pepparkakshus. -Det ska vi bygga!
-Julfilmsmaration! -Filmmaraton, grymt!
-Fula tröjor. -Fula jultröjor!
Det blir fantastiskt, men det viktigaste är
att vi gör det tillsammans.
Trinh Tran Exekutiv Producent
Vi var här under andra halvan av 2017, och vi var i trailern,
Marvel-trailern, och Endgame spelades in,
och vi började prata om vad Hawkeye-storyn kunde vara.
Vi har inte fått en chans att berätta historien om Clint Barton,
historien om Hawkeye.
I Endgame ser man verkligen den känslomässiga resan
som han började gå igenom med sin familj,
genom att förlora sin familj i Blippen och få tillbaka dem,
men under den tiden bli Ronin.
De drabbades av Thanos. Ni drabbas av mig.
Så vi började bryta ner historien,
brainstormade idéer, och jag minns att jag satt i trailern
medan vi spelade in Endgame, och sa:
"Det finns så mycket bra källmaterial från serietidningarna,
"och hur ska jag få med allt på två timmar?"
Vi tänkte: "Om det finns mycket mer historia att berätta
"kan vi väl flytta det projektet till Disney Plus-sidan?"
Sen säger du: "Kate, kom!"
Du avfyrar pilen, sen springer du för att gå med,
och skriker: "Hoppa!"
Bert och Bertie Regissörer
Serien har allt.
Vi har kunnat spänna våra olika muskler,
men på en annan skala som
vi liksom hoppades nå en dag
och nu har vi det.
-Så det har varit spännande. -Det är kul att krascha bilar i varandra.
Jätte.
-Nästan som, den kommer... -När den kommer, och jag tittar...
-När den landar går jag in. Okej, -Du tittar, och... Ja, precis.
Rhys Thomas Regissör/Exekutiv Producent
Han är övertygande som Jeremy spelade honom.
Man känner att han är en vanlig kille
som är driven av pliktkänsla mer än nåt annat.
Han är inte... Han har inget skydd av superkrafter,
och jag gillade att man får följa honom,
och se honom där han, på ytan,
har han hittat den frid som han nog alltid velat ha,
men man vet att det har haft sitt pris.
I Avengers: Endgame,
Brad Winderbaum Exekutiv Producent
kunde insatserna inte vara högre.
Den lila killen knäpper bort halva universum
och vi måste resa i tiden för att stoppa honom.
Men det är för att man såg den här människans familj försvinna
i början, och man kan föreställa sig, känna empati med honom.
Det bär en genom hela filmen.
Släpp taget.
Nej.
Nej!
Och det är otroligt vad som händer när man ger
skådisar som Jeremy Renner
utrymme att utforska sina rollfigurer och bakgrunder.
Jag älskar er.
-Vi älskar dig. -Vi älskar dig, pappa.
-Älskar dig. -Det ska bli den bästa julen!
Det har varit ett underbart sätt att bara
gräva sig in och upptäcka mycket mer av vem Clint Barton är.
Vad säljer jag i så fall?
Uppenbarligen inte
halloween-dräkter eller leksaker.
Inspiration.
Det är där tålamodet verkligen betalar sig.
För Thor var bara en snabb liten cameo,
och sen vara med i första Avengers, och sen: "Gissa vad!"
Du är inte Hawkeye,
för han har blivit Lokis sidekick.
Du har hjärta.
Jag försöker ännu förstå mig på honom.
Om jag får skjuta en pil genom Lokis öga,
skulle jag sova bättre, antar jag...
I Ultron, när de cementerade familjelivet,
det var nog en stor sak för de ursprungliga sex Avengers.
Det blev liksom: "Varför gör vi allt det här?"
Och jorda det till riktigt värde och riktiga värderingar.
Det var ett stort steg för rollfiguren.
Du vet att jag står bakom dig.
Jag kunde inte vara stoltare.
Men när jag ser de där killarna...
De där gudarna...
Du tror inte att de behöver mig.
Jo, och det skrämmer mig ännu mer.
Det började verkligen cementeras för mig,
och jag fick liksom omdefiniera i mitt huvud vad en superhjälte är,
och vad en superkraft verkligen är,
och där kan kopplingen till varje människa, varje fan, eller vem som helst,
göras genom nån som Clint Barton.
Under andra omständigheter...
skulle det här vara grymt häftigt.
Han känner den här rollfiguren utan och innan.
Så det är viktigt för Jeremy att se till att
det vi etablerar, det vi fortsätter
berätta om den här rollfiguren är sant.
Och Jeremy är intresserad av sanningen om den rollfiguren.
Så han anstränger sig extra för att se till att:
"Vet du vad, det här är vettigt."
Replikerna han säger passar med hur Clint Barton skulle reagera.
I slutändan var det alltid att skada andra.
-Du var en hjälte. -Jag var ett vapen.
Jag minns att vi hade ett Zoomsamtal och sa:
"Under de två första veckorna av inspelningen
"har jag sagt mer än vad jag har sagt i hela MCU-universumet hittills."
Det här räddningsuppdraget, har det en andra del?
Ja. Vad ser jag ut som?
-Är du Tabatha? -Ja, det är jag.
Är det inte en Uber-pool? För Guds skull!
Bara att hitta hans röst, tajming och rytm
och såna saker, det var upptäckter
jag gjorde unde seriens gång.
Mycket av det kom från improvisation och att bara låta oss
som artister kanalisera
rollfigurerna genom oss och försöka hitta det.
Ledsen. Jag blev så uppspelt av att han sa:
"Det var du", jag sveptes med.
Ja, det är det.
Clint Barton från Ultimate Comics,
det var den version som visades i de tidigare Avengers-filmerna.
Den mer seriösa actionhjälten.
Men det jag tyckte var mer intressant
som jag ville utforska mer i den här serien
är Matt Fraction-versionen av Clint Barton,
som är lite mer hänsynslös,
en ensamvarg, men så rolig och udda.
Jag tänkte, vem är bättre för att dra ut det ur honom än Kate Bishop?
Hon är bara en ung tjej i 20-årsåldern
som strävade efter att bli superhjälte
för hon såg när hon var åtta år gammal,
i serien, vad Clint Barton kunde göra som Hawkeye
när han gjorde bakåtvändning i Avengers
och räddade henne och alla andra i New York.
Det inspirerade henne att tänka:
"Vet ni vad? Jag kan vara som han.
"Jag måste bara jobba hårt och pressa mig själv."
Är du okej? Förresten?
Jag mår bra. Du borde se de andra.
Kate är nån som växte upp med den här figuren i sitt liv
som förebild, utan att han visste om det.
Och att se henne träffa honom och bevisa sig själv inför honom,
är ett perspektiv på Avengers som jag tror
är närmare för tittarna vad gäller:
"Hur skulle det vara att vara där
"och vad är efterdyningarna av att gå igenom det?"
Kom igen!
Du är Hawkeye!
Och vem är du?
Jag tror att i bakhuvudet på Kevin hade han Hailee som Kate.
Vi sa bara: "Låt oss träffa Hailee,
"låt oss bara prata med henne och se hur det går."
Och jag minns, efter samtalet,
erbjöd Kevin henne rollen där och då.
Så det var rätt anmärkningsvärt
att vi efter det mötet skakade hennes hand
och sa: "Okej, du är med. Du ska spela Kate Bishop."
Jag visste inte mycket om Kate Bishop
mer än att fans var glada över att det blåstes liv i hennes historia.
Och utifrån det dök jag bara rakt in i det.
Det är alltid så kul att spela en rollfigur
som har så mycket redan existerande information
och en fanbas ändå.
Så jag var glad över att träffa teamet
och höra vad de tänkte vad gällde vem rollfiguren var
och vilka inslag från serierna de ville porträttera.
Hon är en ung kvinna som växer upp i New York
och är väldigt kvicktänkt.
Jag byggde dräkten själv när jag var fast i en grotta
så jag hade mycket tid på mig, och jag kände
Jättebra.
Hon är så rolig, så jordad,
så hon spelar aldrig för komedin eller skämten,
och det är en utmanande roll att få till rätt, på grund av Kates iver,
och även på grund av hennes privilegium,
hon kan tippa över till att bli den irriterande spolingen.
Men hon håller det för det finns en förtjusande egenskap som jag tror att vi
som kvinnor som försöker klara sig i världen, känner igen i oss själva,
hon har verkligen en underbar livlighet.
Titta, det är du.
Nej, det är det inte, det är Katniss. Kom.
Jag älskar henne.
Bryt!
Det var jättekul att göra det här med Jeremy.
Jag minns att jag satt med honom första gången rörande projektet
och vi kom in i det direkt,
och jag kände direkt en känsla av komfort,
då jag visste att det var en värld han hade varit i under tio år.
Vad gör du här? Vi är för utsatta.
Kom. Ta skydd.
Jag tog mig an rollen att visa henne hur Marvel fungerar
och hur, med alla stunt och grejer,
och kaoset med scheman, och det är mycket som händer...
Hon började lita på mig
för jag tog hand om henne på de sätten.
-Ja, jag lämnar bilen, sen skjuter du... -Okej.
-...sen träffas vi. -Okej.
När man har det kan sann konst existera
för att man litar på varandra.
Du förmedlar visdom. Jag älskar det.
-Berätta, vilken del? -Kom igen, du vet.
Delen där den gamla polisen kommer tillbaka för ett sista jobb,
och förmedlar visdom till sin unga, men förvånansvärt kapabla partner.
Jag förmedlar inget till dig.
Han var underbar och visade mig hur det gick till
och samarbetade med mig
vad gällde att hitta dynamiken mellan Clint och Kate.
Han kastas in i en energisk miljö,
han ställs mot en energisk rollfigur i Kate,
och att hela tiden ställa honom mot för mycket energi
och en situation som är bortom hans kontroll...
Det var roligt.
Det är nu du har en plan.
Att planera är inte min grej. Går det där bort?
Jag minns, redan i första samtalet berättade de om det här,
det är sex dagar till jul och jag är med ungarna,
och sen brakar allt samman.
I början var Clint med sin familj i sitt hem i Iowa
som inledningen på att presentera Clint i Hawkeye-serien.
Sen bytte vi historien om hans presentation
till att vara i New York istället.
Herregud, verkligen?
God jul, kompis.
Att få starta produktionen i New York var en välsignelse.
Det är så unikt, och det är så speciellt,
och energin där går inte att replikera, verkligen.
Man åker till New York och vet att man är där.
Man går in i staden och vet att man är där.
Och åker man i juletid är det verkligen olikt allt annat.
Att få så mycket av den verkliga texturen och smaken av New York
och att känna de olika stadsdelarna var underbart.
Att få skalan och de där vyerna, och gatorna och smutsen,
och färgerna, och människorna och energin i New York
var viktigt för det är en annan rollfigur i den här serien.
Vet ni vad som finns här i närheten?
-Den största... -Burger King!
Den största julgranen någonsin, på Rockefeller Center.
Ja, vad sägs om att vi går och tittar på den?
Clint försöker liksom alltid gå i pension.
Man kan nog inte pensionera sig som superhjälte.
Jag tror att man lever eller dör. Nåt av det.
Men han är bara i New York med sin familj, han tänker inte på nåt annat
förutom att komma hem igen.
Han är faktiskt i New York av en mycket specifik anledning,
och det är för att han har blivit inbjuden till Rogers, The Musical,
och alla Avengers blev inbjudna, men ingen dök upp förutom Clint.
Det var något som jag tror att vi alla hade skämtat om
och nog till och med lite framfört på inspelningen,
med all våra rekvisita och sånt,
för alla är musikaliska på nåt sätt i Avengers.
Men att få det att gå ihop och faktiskt se det.
Det är spektakulärt. Jag blev imponerad,
det här är mycket produktion. Det var speciellt.
Okej, vi återställer det till början igen.
När jag kom med nämndes det en Rogers, the Musical i manuset.
Det var som ett litet lager som fanns där, och direkt
tänkte jag: "Jaha, varför... Som, man måste se musikalen.
"Vi ska nämna den. Vi gör musikalen."
Kevin älskade verkligen idén så mycket att
han ville att vi faktiskt skulle skapa en hel låt på fyra och en halv minut.
Så vi fick Marc Shaiman att skriva låten åt oss, vilket är otroligt.
Otroligt att vi fick jobba med Marc Shaiman.
Jag träffade Kevin Feige...
Marc Shaiman Låtskrivare/Låtproducent
...på en Oscar-fest, året med Mary Poppins Returns,
och nån kom från Disney och sa:
"Kevin Feige vill verkligen träffa dig."
Jag tänkte: "Det är ett skämt."
För min man, Lou, är den största Marvel-nörden på jorden.
Jag tänkte: "Har Lou ringt nån och bett dem..."
Men där var Kevin Feige, så jag gick över till honom,
och han bara filmmusik-nördade loss på mig.
Jag sa: "Men du är Kevin Feige, och om bara min man Lou var här."
Och så kom det här telefonsamtalet om att skriva en låt
till ett Marvel-tv-program, och jag tänkte att Lou hade ordnat det här.
Kevin sa: "Jag skulle verkligen vilja att det fanns ett helt Broadway-musikalnummer
"av en Avengers-musikal."
Så, lyckligtvis, efter alla år jag hade gått och sett alla filmer med Lou,
och sen suttit i bilen efteråt,
och han förklarade för mig vad jag hade sett,
och han förklarade alla påskägg och hela historien,
så jag kunde faktiskt ord som "chitauri" och "Tesserakt".
Jag trodde aldrig att jag skulle skriva texter som rimmade med Tesserakt.
Sex, sju och...
Jag måste skaffa Tesserakten Slaget har precis börjat
Vi kommer att besegra chitauri Äta shawarma när vi är klara
Vi kom in i det här, och det var redan byggt,
och de kopplade in Ty och mig direkt.
Vi började lära oss koreografi,
och den andra dagen lärde vi oss hela numret.
Jag blev förvånad över hur likt det var det jag faktiskt jobbar med
när jag gör en show på Broadway.
-Vi går ner upp? -Ja.
Fem sex...
Ja!
Det är helt annorlunda för mig
då jag inte gjort en Broadway-show på 30 år, 25 år,
och jag trodde att det skulle bli lätt.
Jag trodde att vi skulle komma in,
och det skulle bli en musikal som kändes som ett tv-program,
och att det inte behövdes så mycket koreografi,
och jag skulle inte svettas i åtta timmar på en repetition,
och sen visar det sig att det är en riktig musikal.
Avengers förena er För vi måste höra er
Måste höra er
Vi rollsätter alla lokalt i Atlanta,
och eftersom vi hanterar...
Joshua Bergasse Musiksekvenskoreograf
...covid-pandemin kunde vi inte göra som vanligt, alltså,
en jättestor audition för alla
och det svåra att hitta människorna som kunde spela Avengers.
Officiellt Tony Stark. Jag är skakad.
Typ: "Va? Vem är det?"
Trodde aldrig att jag skulle...
spela Hawkeye, vara Hawkeye, och liksom
skjuta pilar, döda skurkar medan jag sjunger och dansar.
Många av dansarna har speciella färdigheter där
de gör bakåtvolter, eller hoppar i luften,
och sen har vi Marvels stuntkoordinator.
Heidi kommer in och hon kan göra allt de kan göra.
Heidi Moneymaker är en sällsynt pärlor som
vi har haft så turen att få arbeta med i så många år.
Hon har varit vår Black Widow-dubbel så länge nu,
och att få arbeta med henne på denna annorlunda nivå som stuntkoordinator
har varit en dröm som gått i uppfyllelse, hon är så begåvad.
Vi gör dig redo, de har en video till dig.
Bra.
Jag och Lloyd Bateman, vår stridskoordinator...
Heidi Moneymaker Stuntkoordinator
...har gett dem vår lilla version på deras små dansstridsscener,
gett förslag som passar rollfiguren,
gett dem lite anvisningar om slag, sparkar,
för mig, Natashas Black Widow-rörelser, och så.
Mitt riggteam är där och de förbereder för att flyga med Iron Man.
Jag måste säga att
under repetitionerna, jag som har varit dansare och är gymnast,
och jag är en artist, så ville jag vara med.
Maya Shimoguchi, vår produktionsdesigner,
gjorde ett otroligt, otroligt jobb med att skapa uppsättningen.
Bron byggde vi verkligen som en bro.
Maya Shimoguchi Produktionsdesigner
Spännvidden är på 14 meter.
Det mesta är utskärningar.
Det var svårt, vi kunde inte bygga den nånstans
och se hela förrän vi hade installerat den på teatern.
Så alla bitar byggdes separat i olika byggnader,
så det var en lättnad att se den färdigbyggd och att det funkade.
Vi börjar om, och vi gör det där med stenen.
Och playback.
Hulk, du kan det magiska ordet
Mosa. Mosa. Mosa
Rädda stan, hjälp oss att vinna
Jag minns att jag dagen innan filmningen
såg allt live, framför mig, och sa:
"Otroligt att vi gör det här, men det här är fantastiskt."
Det är tråkigt, för Kevin ville vara där och kunde inte det,
men helt otroligt. Allt klaffade.
Låten sitter fast i mitt huvud nu för alltid, för den är så kul.
-Jag kan göra det här hela dan -Hjälp oss att vinna, rädda stan
Rädda oss från det tillstånd vi befinner oss i
Jag kan göra det här hela dan
Vi kan göra det här hela dan
Och bryt!
Ni kanske minns en maskerad vigilant
som terroriserade organiserad brottslighet i denna stad i flera år.
Han utsatte sina offer för en brutal rättvisa,
och hans identitet är ett mysterium än idag.
Mycket av historien och bakgrunden i serien handlar om
vad som hände när Clint vände sig till Ronin, är en vigilant,
och allt som förföljer honom,
och han måste stå för det.
Bara för att hon inte är Ronin betyder det inte att han inte är tillbaka.
Det är bara ett rykte.
Vi kan nu fördjupa historien, för vi har inte sett mycket av Ronin.
Du är galen!
Det finns mycket värde i det, för folk älskar Ronin,
men såg honom alltid som en... Döda den här killen, och sedan yakuza,
man vet inte mycket om det.
Kate Bishop försätter sig själv i en sits där hon tar på sig hans Ronin-kostym
som hon hittar på auktionen, och det skapar ett stort problem för honom.
I Clints sinne vill han skydda tjejen,
han vill se till att dräkten inte äventyrar henne.
Men det tvingar dem att vara ihop.
Titta vad du gjorde.
Det var ett intressant sätt att visa att Clint
kanske lever med en osäkerhet av,
är hans sanna jag Ronin, eller är det Hawkeye?
För Hawkeye är den de gör en musikal om, och som Kate idoliserar,
och är hjälten som hon vill brännmärka, men han vet att han också är Ronin.
Ledsen, Kate. Jag är ingen förebild för nån.
Det har jag aldrig varit.
Va? Jo, det är du.
Det är du. Du kom hit. Du lämnade din familj vid jul
för du trodde att nån främling skulle bli skadad.
Du stannade trots att jag sjabblade.
Och nu har du fastnat.
Oavsett vad du tycker,
så har Träningsdräkterna kopplat oss till Ronin,
och de kommer inte att släppa detta.
Vi lutar oss åt Matt Fractions serier, så det är mycket mer,
mer jordad stuntaction och till och med skurkarna.
Som Träningsdräktsmaffian, mycket farliga busar.
Upp och hoppa.
De är roliga. Roliga rollfigurer,
men det måste också finnas en risknivå för dem,
en oförutsägbarhet, där kommer Fra Fees rollfigur, Kazi, in.
Kazi har en tyst intensitet
som jag har kommit på när jag är här och utforskar hans resa.
Jag har gjort mycket teater, och älskar det.
Men om man säger sanningen, oavsett hur stor eller liten den är,
är det alltid samma sak.
Så närhelst du vet och litar på att din kameraoperatör är här,
då har du licens att bara vara riktigt liten, och det är spännande.
Jag hjälper dig att fånga Ronin.
Men... så fort vi dödar honom...
räcker det.
Med Fra, hans intensitet och hans tysta intensitet,
men det känns. En resonans i framträdandet som
hjälper oss för ju mindre han gör, desto mer vi gör, desto mer kraftfull är han.
Jag har kanske inte varit tydlig. Jag föredrar att inte döda dig,
men jag börjar bli sugen.
Han har desperat velat arbeta sig upp i leden,
men inte kunnat göra det på grund av Mayas position.
Påminn mig. Vem bestämmer?
Du.
Ja.
Den rollfigur vi är mest glada över att presentera och utveckla är Echo,
Maya, och hon är en fantastisk rollfigur att ha med,
och med den nya skådespelerskan, som Alaqua är,
och att se henne bli varm i kläderna,
Det har varit en sådan gåva för oss.
Vi var nervösa över att rollsätta nån som inte har stått framför kamera förr,
men Alaqua visade genom sina auditionsband
hur mycket hon ville arbeta för den här rollen.
En vän skickade länken
för ett rollsättningsmöte för en döv person.
Och jag sa nej.
Sen skickade två andra vänner den till mig.
Du och jag, vi är likadana. Så jag bestämde mig för att söka.
Och de mejlade mig när jag hade sökt.
Och de fortsatte att mejla mig.
Jag tänkte: "Oj, det börjar bli allvar."
Och sen så...
Jag rollsattes tre månader senare och är i processen.
Jag drömde aldrig om att bli skådis, för det är mycket som måste pågå
men det här är en fantastisk möjlighet.
Du är ett monster
Vi är vapen.
Hon är otrolig. Det är annorlunda att jobba med nån som är döv,
för att hon ska förstå
och aldrig har skådespelat förr, klurigt.
Hon är jätteduktig. Det är en fysisk roll.
Min stridsstil är mycket armbågande.
Jag gör armbågsslag och slag.
Jag tänkte slå, men de ville skydda mina händer,
så de det blev med armbågen, för jag handtecknar,
och de ville se till att det skulle gå.
Men min strids var mer en MMA-stil och karate,
några grymma drag. Men min stuntperson gör det mesta av det
för hon gör många sparkar och jag kan inte...
Vissa vinklar kan jag inte röra min benprotes på, så,
min stuntperson var duktig där. En naturbegåvning.
Hon blir nog stor.
Jag älskar rollfigurens vändning.
Varför var du inte på mötet den kvällen?
Vad pratar du om?
Du var i stan.
Du var hans nummer två.
Varför gick du inte till mötet
natten min far mördades?
Jag började lära mig teckenspråk
för att kunna kommunicera med Alaqua på inspelningsplatsen.
Det är bra att vi hade tid att repetera.
Det är inte normalt på nån filminspelning.
Men hur schemaläggningen fungerade,
Jag hade god tid på mig att repetera teckenspråket, tack och lov.
Annars hade det varit stressande.
Jag ville prata
Kan vi göra det nu?
Det är nåt intressant med...
Ingen av idioterna har lärt sig teckenspråk det senaste dygnet
...att agera utan mycket röst.
För de små intima stunderna med Maya,
på sin höjd viskar jag bara.
Det är så tyst. Det är fantastiskt. Och allt man hör är vinden,
eller bilarna utanför. Det är verkligen ett otroligt sätt att skådespela.
Jag tror att vi läser av varandra. Jag förs in i hennes tysta värld.
Hon frågade vad du gör här, Clint Barton.
-Rider på en enhörning. -Lär sig om tillit.
Nåt som Marvel har gjort så utmärkt,
de senaste 12 åren eller så, är...
när det är allvar är det allvar,
men sen kan man slappna av och skämta om det.
De är duktiga på att göra narr av sig själva, Marvel alltså,
det finns rollfigurer som går in i stormens öga,
och pratar om den rosa elefanten i rummet. Som: "Mannen, älskar det."
Som med Träningsdräkterna. Killar, kom igen! Lägg er ner!
Kom igen, bror! Släck dem!
Ni är som stekt kyckling! Upp!
Vi såg serieboken med Träningsoverallmaffian, och det var
"bror" hit och "bror" dit, och sa: "Vi måste använda det mer.
"Vi har inte sagt "bror" nog."
Så vi har ökat det, och det är ärligt talat en ära att ta sig an
skurkar som folk har
velat se i Marvel-universumet.
-Vi har för roligt med att posera. -Ja.
Jag hade stora förväntningar när jag fick den första sms:et från kostymavdelningen:
"Skicka dina storlekar, för vi har en mycket speciell kostym till dig."
På tal om Marvel, man tror att: "Åh, herregud, vi ska spela hjältarna,
liksom superhjältar."
-Skräddarsydd. Muskulös form. -Coolt.
Men det var ett skämt från kostymkillen.
För han var tvungen att göra en speciell kostym tusentals gånger.
Men jag måste säga, vi har alla på oss träningsdräkterna,
Jag tycker det är jättebra. Men jag måste visa mina alligatorskor. Kolla...
-Skojar du? -Han är chefen.
Det är chefen!
"Kommer det att se dumt ut om de alla bär samma träningsoverall?
"Var får de tag på dem?"
Vi gjorde olika varianter.
Michael Crow Kostymtecknare
De hade vanliga gatukläder, eller olika slags träningsoveraller,
olika färger, olika sportkläder. Och beslutade till slut att det inte
fick dem att känna sig som ett kollektiv,
och de skulle känna sig som ett gäng. Så det enklaste sättet
att utrusta antalet och kvantiteten
som vi behövde med stunts var att bygga dem från grunden.
Bröder.
Ibland är de skrämmande, och de är ett hot mot hjältarna,
och en del av det visas i KB Toys-scenen där
Clint och Kate är tillfångatagna.
Maya Shimoguchi på konstavdelningen är fantastisk på att fånga
och förverkliga allt för oss
för att verkligen lyfta serien.
Trevligt ställe du har här.
Detaljnivån, nivån av egenhet/realism,
det finns en sån kreativitet som inte riktigt är verklighet, men ändå
tror man på hennes uppsättningar.
Som i KB Toys, där det finns ett kontor på ovanvåningen.
Jag gick och satte mig vid skrivbordet
och såg papperen på skrivbordet,
och vart och ett av dem hade skrivits individuellt
med information som gällde vad gänget höll på med.
Det var, liksom, nivån hon har gått till är otrolig,
och det gör det verkligt för skådespelarna.
Heidi Moneymaker, stuntkoordinatorn, gjorde en riktigt fantastisk
stunt för striden. Vi skulle göra preliminära konstruktioner,
och visa henne modellerna eller ritningarna.
Ibland ville hon ändra på saker. Jag tyckte det var riktigt roligt
att tänka på striderna,
för när vi designar miljöerna vet vi inte riktigt hur striderna blir,
man försöker skapa möjligheter för
folk att röra sig genom utrymmet
eller platser där saker kan hända och det de kom fram till var alltid
överraskande och roligt.
Det här var faktiskt lite av en utmaning i den meningen att
vi hade så många rollfigurer och jag ville att de skulle vara olika.
Om man börjar med Hawkeye har han en etablerad stil,
men då han i den här serien är en pensionerad superhjälte,
bor med sin familj, har nedsatt hörsel, bär hörapparat, ryggproblem.
Han är typ av John Wick i Marvel-serien, minus alla mord.
Det gick bra.
Clint är Clint igen, och lever inte som Ronin,
och läker av effekterna av Blippen och att komma tillbaka,
och familjen är tillbaka och vill återfå sin moraliska kod
och vad han behöver göra, och det blir defensivt.
Allt är icke-dödligt och utan att skada nån.
En kolvpil? Vad är tricket? Att den är värdelös?
Vi har inte jobbat med actiongenren förr, och att se hur kapabel han är fysiskt...
Vi gjorde broscenen,
en av de första actionscenerna,
och att se honom sprinta,
sånt man inte tänker på, sånt...
Muskelminnet och tekniken involverad i,
pil med vänster hand och sen ta en till...
Jag gör fel. Men allt är så precist med honom.
Och att lära sig stridskoreografin med Heidi.
Då inser man att han är en nivå upp. Han har alla verktyg.
Jag minns att jag pratade med mitt kreativa team.
"Jag vill inte ha trikåer när jag är 50.
"Jag tror inte att nån vill se mig iförd såna då."
Vet du vad, det är okej, det går bra. Jag är glad över det.
Precis som vi blev superimponerade av, man inser hur många Avengers-filmer
och mycket action Jeremy har gjort.
Hailee kom med, och jag vet att hon har gjort Bumblebee,
hon har gjort lite action, men fysiskt är hon otrolig.
Innan jag kom för att skjuta,
jag tränade i LA på stunten med min pappa,
som är personlig tränare.
Bäst i spelet, om jag får säga det själv. Och vi ägnade månader
åt alla möjliga olika slags stridsstilar,
närstrid. Och när jag fick min första bågskyttelektion,
började vi komma in på övningar och träningskretsar
som skulle hjälpa med med musklerna.
Man är öm på helt oväntade ställen dan efter.
"Elle, belle, bi..." och sen...
-Nedåt. -"Bi", och andas sedan.
Hon fick göra saker man tror att en tränad tjej kan göra.
Inga stora slag som en kille skulle göra mot en kille.
De är feminina, men ändå starka.
Hon gör lite judo, men mest aikido.
Också att använda hjärnan och funna föremål och att
vara snabbtänkt.
Hon utvecklas genom serien.
Hon slängs rakt in i att möta skurkarna
med vapen och de vill skada henne.
Hon har bara stridit i tävlingar
och saker med regler, så vi får se henne ta tag i föremål.
Vi såg på Jackie Chan-filmer för att
hitta spontaniteten och improvisationen.
Vi behöver en bil.
Kan vi ta den här? Den är vacker.
Biljakten är efter den stora striden.
Slår inte sönder en -72 Challenger.
Träningsoverallerna jagar oss, och vi är rejält underlägsna.
Och jag körde runt på gatorna i "New York".
Atlanta för New York.
De hade en rigg som de satte bilen på
där en stuntförare kan sitta ovanpå och köra oss genom gatorna.
Det är otroligt.
Inkommande. Kom igen.
En körbar plattform som vi kan sätta bilen på med skådespelarna
och få dem mitt i handlingen på ett säkert sätt,
och duplicera all fysik man skulle se i en biljakt.
-Hur många? -Fyra.
Skådespelarna kunde skådespela. Jag gör min del, jag kör.
Vi kan köra dem i trafiken,
gå sidledes, snurra,
gör vilda stuntsaker och det känns verkligt, för det är det.
Vi ville göra 360-bilden av bilen som kommer.
Tanken var att göra det i en kontinuerlig rörelse
med skådespelarna i bilen och kunna snurra runt dem.
Trever Waterson Producent
Gör så att både de och bakgrunden rör sig
utan att det är en effektbakgrund.
Hawkeye har en ny kärra.
-Hur fort åkte ni? -Vad sa du?
Hur fort åkte ni?
Jag vet inte, typ, de tre sista tagningarna...
160.
Det är... jag vet inte, jag skulle säga kanske 80.
80 när vi snurrade runt.
I de tre sista tagningarna höll vi marschfart.
Det här blir nog Hawkeye-grejen på Disneyland.
Liksom: "Wow!" Det känns som att man är en del av det, och i det.
Och Hailee och jag, vi tappade hakan
för man får aldrig uppleva det.
Vi är vana vid att köra 40 km/h
och bara låtsas köra fort, eller så.
Men vi upplevde det som om det var en bergochdalbana.
Vi kör snabbt i den här saken.
"En tagning till."
Hur var det?
-Det var det roligaste jag har gjort. -På länge.
Forehand!
Stort hopp!
När vi var i författarrummet och vi pratade om
hur vi kan integrera våra hjältar i en värld med birollfigurer
som kan hjälpa dem att lyfta och ge dem den hjälp de behöver?
Och ungefär som ex-fångarna är för Scott Lang i Ant-Man-världen,
ville vi ha en grupp som kan ge en rolig ton till serien.
Det är ett gäng lajv-rollspelare som kallas lajvare.
Det är som cosplay och sånt.
De är intresserade av den världen, och gör kostymer.
Jag tar en chansning.
Vi filmar här i Atlanta, men det ska vara Central Park i New York.
Det vi sätter upp här är början på Clints liksom lajv-resa.
Jag är en viking. Jag är verkligen en viking.
Jag har dräkten. Han tror att jag stal den, men jag fann den.
Och det man hittar får man behålla.
Låt mig döda dig.
Vad?
Det är låtsas i alla fall. Låt mig bara döda dig i en duell,
och sen får du dräkten.
Nej.
Kom igen. Du är en hjälte i verkliga livet.
Det här är så nära jag nånsin kommer att vara det.
Vi ordnade en duell och alla kretsar runt dem
när de gör en rolig låtsas-lajv-strid,
och nån vinner, och nån får dräkten.
Fortsätt!
Man suger in magen och hållningen blir rätt.
Jag vet inte vad som finns i den, men jag känner mig 5 cm längre.
Man poserar annorlunda, jag har lagt många händer på höfterna,
du vet, precis som stoiska grubblande poser och sånt.
En dräkt från Marvels universum, den har mycket historia,
det är mycket på gång med dräkten i den här serien.
Det är också vanligtvis en ganska seriös dräkt.
Om nån har dräkten på sig är det inte bra för skurken.
Så att göra nåt roligt och dumt med lajvarna är fantastiskt.
Min utsikt är fantastisk, förresten.
Vi har ofta sagt idag: "Tänk att vi får betalt."
Det är det löjligaste jag nånsin varit med om på 20 år,
och jag är inte så gammal.
Ursäkta mig, precis bakom dig. Jösses!
Pizzahunden är ett måste för serien eftersom
Pizzahunden är en väldigt stor del av Clint och Kate Bishop-världen
i Matt Fractions serie.
Jag har aldrig jobbat med ett djur tidigare.
Men vi ville se till att Pizzahunden skulle framstå på rätt sätt.
Hej kompis. Titta, det är du. Det är du.
Det här är Jolt.
Jacquelyn Johnson Djurtränare
Hon är en treårig golden retriever, och hon bara älskar att jobba.
Duktig flicka.
Jolt är den vackraste, mest humoristiska vovven,
som bara vill ha mys och kärlek,
och jag har aldrig sett en hund le så brett. På beställning. Liksom...
Vi älskar att jobba med djur,
trots varningar gör vi det ändå.
Men Pizzahunden har varit otrolig.
Hej.
Innan vi filmade gav Hailee henne ett gäng kakor och gosade med henne,
och när de träffas är hon så bra med henne
och hon kommer och hälsar på henne. De är nog goda vänner.
KUND BISHOP DEREK
I serien är Derek Bishop, Kates pappa
ÅH, NEJ, NEJ, NEJ, NEJ, PAPPA, NEJ--
faktiskt skurken,
och det vi tyckte var intressant var, tänk om vi faktiskt
vänder på det och gör Eleanor Bishop till seriens skurk,
och verkligen utforskar mor och dotter-relationen
som vi inte riktigt har sett i MCU.
Kate, det är sött att du är orolig,
men kom bara ihåg att jag är mamman, det är mitt jobb att skydda dig.
Jag är inte ett litet barn längre.
Du är ingen superhjälte heller.
Det är tufft att fostra en framgångsrik dotter, när man har olika
definitioner av vad framgången innebär.
Jag har gett dig utrymme att ha denna kris,
men om jag inte kliver in, kommer du att se tillbaka om 10 eller 20 år
och undra varför jag inte tog ratten
när du vinglade fram på vägen.
De är självsäkra, de är kapabla, de är viljestarka,
de har åsikter, men är väldigt olika.
Vill du berätta när du började med svärd, mamma?
Det har skett några förändringar när du var borta den här terminen.
Ta-da! Vilken oväntad överraskning.
Jack som kommer in i rollen och vill tjäna den här rollen
som styvfarsfigur,
han går in i ett känslomässigt minfält med tjejerna.
Ett gemensamt intresse är nog en mycket bördig grund för att umgås.
Umgås. Det var precis vad jag tänkte.
Vi ville verkligen ta in Jack Duquesne,
som i serierna ska vara Swordsman,
och Swordsman i serierna är Clint Bartons mentor.
Han lärde Clint hur man skjuter pil och är verkligen också en skurk i slutet.
Vi ville utforska den rollfiguren, ta med honom i serien,
men ville ha en annan knorr på det.
Min bror skaffade mig serietidningar om Swordsman
som kom ut för längesen.
Så jag kunde se vad han var för nån,
och det var sorts skrävlare, med en Errol Flynn-karaktär.
Så jag försökte ingjuta det lite i rollfiguren,
en sorts älskvärd stilig kille.
Du vet vad de säger...
Livet är kort. Man vet aldrig vad man får.
Vad?
Med Jacks rollfigur ville vi lägga ut ett villospår
och få folk att ifrågasätta om han
bara beter sig som en pajas,
antar jag, hela tiden, eller låtsas han bara?
Försiktigt, älskling.
När är jag inte försiktig?
Alltid. Du är alltid inte försiktig.
Jag pratade med Jack.
När jag fick rollen anlitade jag en fäktare,
och vi övade i veckor.
Jag hade fäktats, konstigt nog, förr i tiden.
Jag gick på fäktning på college,
så jag visste vad jag gjorde. Men jag behövde uppdatera mig.
Vad döljer du, Jack?
Ingenting.
Jag är en öppen bok. Visst, älskling?
Kate gör ett litet smart drag på honom som han avleder.
Och vi ville lämna hans rollfigur i slutet som ett mysterium.
Och det kommer faktiskt att ge många fler möjligheter längre fram
om vi vill utforska Swordsman i MCU.
Det är ungefär som att bygga en tegelvägg.
Man lägger en tegelsten, lägger på murbruk och sen en till,
sen definierar den vad det är allt eftersom.
Och med varje sak som har lagts in, det får vi använda.
Vi kan prata om alla saker
som kan hända som gör att
Hawkeye-serien ens finns.
Och på grund av serien, kommer Florence från Black Widow-filmen,
saker börjar hända, vävas ihop, som Kevin har gjort
med MCU hela tiden.
Det vi verkligen ville tillföra i den här serien är
bindväven som Clint har med Yelena.
Vi frågade Kevin om de kunde göra en efterscen
i Black Widow-projektet för att se om det kan kopplas till Hawkeye-serien,
och i scenen går Yelena till Natashas grav,
och Julia Louis-Dreyfus rollfigur, Valentina, dyker upp bredvid henne
för att ge henne nästa uppdrag.
Du kanske vill ge dig på mannen som är ansvarig för din systers död.
Rätt söt, eller hur?
När det diskuterades om Yelena skulle komma tillbaka,
tänkte jag på hur hennes sinne var. Hur får hon veta det? Vem berättar det?
Hur reagerar hon? Vem går hon efter?
När vi spelade in efterscenen,
såg jag det inte komma att de skulle sätta mig och Clint mot varandra,
det var en cool vändning.
Om vi skulle slåss på riktigt och jag hade skyddsglasögon skulle det vara så här.
Jag ska hämta en smörgås till dig, strax tillbaka.
Det var mycket att gå igenom berättelsemässigt
för vi är främlingar. Hon tror att jag dödade systern
men det är fel.
Vi försöker fylla i hål av sanningar och bakgrundshistorier.
Hon var underbar som hjälpte till med det.
Hon är ett sånt odjur. Hon kastar runt mig.
När Florence och jag hade vår första dag ihop,
minns jag bara att det var så kul att det fanns en annan tjej
som kom in på inspelningen och ägde sitt utrymme
och sin rollfigur och vem hon var i vår berättelse.
Du tänker: "Va? Det här är galet.
"Jag ska äta middag med fienden, och hon gjorde snygga makaroner."
Mitt förhållande med Hailee är ungefär som
vårt lilla hjärtslag genom båda våra berättelser.
Jag tror att de båda är sugna på vänskap, speciellt Yelena.
Jag tror att det också finns en härlig nivå
av att: "Jag hade vunnit direkt över dig i en kamp."
Jag kan lika gärna bara ha en vän i allt det här.
Vad gör vi?
Jag menar, det är julafton. Låt oss ta en drink, va?
-Okej. Ja. Visst. -Bra.
Efter att jag dödat Barton.
Nej, det är inte... Det är inte vad... Kom igen, du...
Det är en väldigt rolig, mjuk, vänlig strid.
-Av alla slagsmål... -Ja.
...så är det här, liksom, en tydlig systerstrid,
vilket är gulligt eftersom fram till dess, har vi båda varit
i kniviga situationer.
De har roligt.
Jag kommer att göra det hur som helst.
Okej, men lyssna. Tänk om du, tänk om du inte...
Vi är på Rockefeller Center.
Det är rätt häftigt att vara här.
Särskilt när ingen är här.
Vi ville spela in finalen på Rockefeller Center,
och först visste vi inte om vi ens skulle få göra det,
eller hur skulle vi åstadkomma en så stor bedrift där.
Men att vara där och se till att vi fick med miljön
och granen och isbanan, och sedan återskapa det i Atlanta
för resten av arbetet var ganska otroligt.
Vi är faktiskt inte i New York för närvarande, men det var vi.
Och det känns som att vi nu har med allt,
från det bakom oss till temperaturen.
Scenerna som Maya Shimoguchi,
vår produktionsdesigner, byggde var fantastiska.
Byggteamet i Atlanta
gjorde scenbyggen som folk blev imponerade av.
De kopierade ända ner till utseendet på graniten.
Så det var fantastiskt med det, och isen var inte riktigt is
eftersom vi bestämde att isen skulle bli för svår att underhålla
och temperaturen i Atlanta lät oss inte hålla isen frusen.
Så det är faktiskt en fejksubstans
man kunde använda, och den var inte hal.
Vilket var trevligt, så teamet kan gå runt på den.
När vi nu närmar oss inspelningen av det,
även om vi har filmat i fel ordning,
att avsluta med den här delen av Kate är faktiskt rätt speciellt,
för hon har växt och jag har kunnat hitta henne
genom alla skämtsamma, galna, roliga, actionbitarna,
och sen får vi en massa rolig action.
Hej, sötnos!
Jag har alltid sett denna sekvens som vår Rio Bravo-sekvens,
i regel belägringen av Rockefeller Center.
Vi börjar högt uppe i byggnaden på en fridfull fest,
och det är väldigt juligt och allt är mjukt,
och sen uppstår kaos.
Och det slutar med att granen faller,
vilket för mig är speciellt
för jag jobbade på Rockefeller Center i ungefär 12 år,
så det är bisarrt att vi har återskapat allt.
Ganska omöjligt att göra det vi gör med Rockefellers julgran
för kärleken till julen, eller hur?
Men det är ganska häftigt.
Vi kommer att göra många riktigt coola stridsscener på den här isen.
Min pistol! Vad hände?
Det borde hålla dem borta ett tag.
-Herregud, du bar den! -Ja, ja, ja.-
Herregud, den ser så bra ut, jag sa ju det.
Det är ögonblicket i berättelsen där de blir ett team.
Så det är här man verkligen vill att de ska känna sig som
att de är sammankopplade och en enhet.
Och jag tror att vi åstadkom det med dräkterna för var och en av dem.
Att ta med designelementen
som chevron och de olika nyanserna av lila och svart
in i designen så att de känns som att de är ett kollektiv
och ett team som kan samarbeta bra.
Kate.
Nu ger vi dem ett helvete.
Det var kul, för under första tillpassningen,
måste jag ha hört "Det är bara en prototyp" 100 gånger,
för att jag var så överdrivet upprymd, ungefär som...
Kate är mycket av serien, att de liksom: "Vänta bara. Det är inte...
"Detta är bara benen på
vad det här kommer att bli."
Och jag tänkte: "Om det är så,
"då kommer den här att bli riktigt grym."
-Smygande. -Det var jättebra.
I linje med att ha saker nyttiga
ville vi att dräkterna skulle kännas lite mer som sportkläder,
som nåt man kan röra sig i.
Många av superhjältedräkterna
är klumpiga eller känns restriktiva på vissa sätt.
Vi ville att det skulle kännas som om de kan röra sig i dem.
Jag kommer aldrig klaga på komfortnivån på dräkter
jämfört med alla andra Avenger och superhjältar där ute,
för jag har förmodligen,
eller vi har nog några av de mer bekväma, trots allt.
Den enda som kan konkurrera med komfortnivån är Ruffalos,
det är bara en rutig pyjamas.
Och Missy, jösses, hon överträffade sig själv med dräkten, eller hur?
-Elasticiteten i det här tyget är... -Okej, du kan sluta.
Det var en svår sekvens att hantera för man hade så mycket berättelse
som gick samman på det här stället.
Att låta dem få sina ögonblick
så man är investerad. Man förstod vad som pågick,
men kunde fortsätta röra sig mellan dem.
Det var den största utmaningen av alla.
Din första pil kommer att gå till Kate.
-Det här är Kate. -Hej.
-Du kommer att skjuta mot honom. Ett två.
Och sedan tvåan högt.
Vi har en stor strid på isrinken med flera ur Träningsoverallsmaffian
där Kate och Clint äntligen hittar rytmen och blir ett team,
vilket är en riktigt bra utveckling.
Redo! Och en! Och två! Och tre!
Och fyra! Och fem!
Redo. Och eld!
Kate går iväg för att hitta sin mor,
och Clint är på isen och blir beskjuten av Kazi
och saker blir galna, och innan du vet ordet av,
tacklar Yelena honom tillbaka på isen.
Revben.
För mig är detta en av de mest känslosamma och episka scenerna.
Ingen dödade henne. Hon gjorde ett val.
Sluta ljuga!
När dessa delar av berättelsen utvecklas,
blir hon mindre teknisk och mer brutal.
Så mot slutet av detta har hon en av sina batonger
och hon slår bokstavligen ur honom och han låter henne,
för han mår lika dåligt som hon.
Uppenbarligen, när det är en final,
kommer alla berättelser till sin spets,
och Clint har varit på en gottgörelseresa,
och Maya är ett slags påtagligt nedfall
av hans handlingar som Ronin, och så,
vi ser att de båda har sina klimatiska slags uppgörelser.
Han med Yelena, hon med Kazi.
Att se serietidningssidan komma till liv på skärmen
är det som har upphetsat mig de senaste 20 åren.
Kevin Feige Exekutiv Producent
Men när vi kommer in på andra årtiondet av Marvel Studios,
det som är lika spännande för mig
är entusiasmen och glädjen som skådespelarna själva
tillför till att utveckla och gestalta dessa karaktärer år efter år.
Vi var alla med i ett samtal, jag och Kevin och Trinh,
och vi pratade om Träningsoverallsmaffian
och den kriminella organisationen bakom den här historien,
och vi behövde ett riktigt stort hot,
som nåt som skulle få Eleanor Bishop
att skaka i sina stövlar och Hawkeye bli lite rädd.
Det måste vara nån mäktig.
Talar man om organiserad brottslighet inom Marvel
och den undre världen i New York City,
finns det en primär karaktär som man kommer att tänka på.
Kevin kastade ut tanken på att:
"Tänk om det här kunde vara Kingpin?"
Och jag tror att vi alla tappade hakan på våra Zoom-möten,
och vi sa: "Vänta, du skämtar, va?
"Det här kan inte vara seriöst. Va?
"Det här är... Du...
"Tror du verkligen att det finns en chans
"att vi faktiskt kan få Vincent D'Onofrio,
"som spelar Kingpin i Daredevil,
"i serien som en cameo för ett par scener?
"Liksom, är han vår stora boss?"
Och Kevin ringde Vincent.
Han sa: "Jag vill ta med dig till MCU."
Det tackar jag inte nej till.
Folket
behöver påminnas
om att stan tillhör mig.
Jag älskade att spela den här rollfiguren.
Jag gillade att skapa honom,
utifrån konsten av såna som David Mack.
Vi hade pratat om att göra en tyngre version av Kingpin.
Men i slutändan ville vi gå i en annan riktning för den här rollfiguren.
Att sätta honom i den där hawaiiskjortan var som en dröm som gick i uppfyllelse.
Vi pratade och hon går verkligen in på djupet av saker och ting.
Jag älskar det för jag kunde förklara hur jag känner för rollfiguren
och vad som motiverar den.
Och Fisk drivs verkligen av känslor.
Han är som ett barn och ett monster på samma gång.
Så det blev väldigt intensivt igår,
och det blev lite intensivt idag också.
Maya.
vi är familj.
Du och jag...
Familj.
Ibland ser familjen inte öga mot öga...
Hela den här upplevelsen har varit riktigt galen.
Det finns bara många rörliga delar
och bara ett fantastiskt, fantastiskt stort team av människor.
Och att ha Jeremy som allierad genom allt
har varit riktigt speciellt.
Se till att du får den kurvan.
-Du förstår, va? -Okej.
Jag säger att det händer mycket, och det är bra,
men det är fint att se på den som är bredvid dig,
som du är i den här scenen med och ha en förståelse
och förtroende för att ni klarar det. Ja, han är min partner.
Vi är inte partners.
-Vi är vänner och partners. -Vi är inte direkt vänner.
Det är definitivt bitterljuvt när vi kommer till detta slut.
Mentor-adept-relationen
är vad vi verkligen strävade efter att visa upp i serien.
Men det är inte riktigt ensidigt mellan Clint och Kate.
Det som också är riktigt intressant är att han lär sig mycket av Kate också,
genom hela serien.
Och till slut, efter att ha lärt sig mycket av varandra,
blir de båda partners,
och han lämnar så småningom över manteln till henne.
Vad tycker du om "Lady Hawk"?
TOMTENS VERKSTAD
Ja, det är hemskt.
Det är svårt att kvantifiera
vad det har betytt för mig i min karriär.
Det gjorde mig verkligen känd.
När en fjärdeklassare och tredjeklassare kan ditt för- och efternamn,
det är konstigt, eller hur?
Det bara blir som en väldigt global sak.
På så vis påverkas det.
Men när jag tänker på MCU och mina erfarenheter av att spela rollfiguren
och varje film som jag hade turen att kunna göra,
det blir mycket mer en personlig resa. Se vilka underbara relationer
jag måste skapa
för vi är också...
När man gör en film är man oftast klar och går vidare.
Och det här är inte ens bara en trilogi.
Det här är många filmer, eller hur?
Så man får ha en sorts familjeelement
och fortsätta under flera år.
Och när man har en delad karriär ihop,
det är sällsynt, eller händer aldrig.
Och jag känner mig väldigt välsignad för det,
och det är vad jag tänker på när jag tänker på min tid i MCU.
Ser du? Granen döljer det som inte går bort... Helvete!
Är jag död än?
Gå inte utan mig!
Har du någonsin ätit ren?
Jag kan inte säga att jag har haft nöjet.
Nej, det är inget nöje.
Lägg ner det!
Är min själ död än?
Nu då?
Inte?
Översättning: Mattias Backström