PRODUKSJONSLEDER
Dette var annen halvdel av 2017, og vi var i vogna,
Marvel-vogna, og Endgame ble spilt inn,
og vi begynte å snakke om hvordan Hawkeye-historien kunne være.
Vi har ikke fått mulighet til å fortelle Clint Bartons historie,
Hawkeyes historie.
Endgame er når du ser den emosjonelle reisen
han begynte å gå gjennom med familien sin,
ved å miste familien i glimtet, og få dem tilbake,
men i mellomtida: å bli Ronin.
De tok Thanos. Dere tar meg...
Så vi begynte å jobbe med historien,
vurderte ideer, og jeg husker at jeg satt i vogna
mens vi fortsatt spilte inn Endgame, og sa:
"Herregud, det er så mye flott kildemateriale fra tegneseriene,
"og hvordan skal jeg få med alt på to timer?"
Vi tenkte: "Hvis det er mye mer historie å fortelle,
"hvorfor ikke bare flytte prosjektet over til Disney Plus?"
Så sier du: "Kate, kom igjen!"
Du skyter pilen, så løper du for å bli med,
og du sier: "Hopp!"
REGISSØRER
Den har alt.
Så vi har kunnet vise våre forskjellige muskler,
men på en annen skala, som
vi hadde håpet på en dag,
og her er vi.
-Så det har vært spennende. -Det er gøy å krasje biler.
Så bra.
-Nesten som, den kommer... -Idet den kommer, og jeg ser...
-Når den lander, går jeg inn. -Du ser, og... Ja, nettopp.
REGISSØR/PRODUKSJONSLEDER
Han er overbevisende, slik Jeremy spilte ham.
Man får inntrykk av en vanlig fyr
som først og fremst drives av pliktfølelse.
Han har beskyttelsen som superkrefter gir,
og jeg synes det er interessant at man får bli med ham,
og man ser ham på dette stedet der han, på overflaten,
har funnet freden han alltid kan ha ønsket seg,
men du vet at han har betalt en pris.
I Avengers: Endgame
PRODUKSJONSLEDER
kunne ikke mer stått på spill.
Denne rosa fyren vil klikke halve universet bort,
og vi må reise gjennom tida for å stanse ham.
Men det er fordi du så dette menneskets familie forsvinne
i begynnelsen, og du kan forestille deg, føle med ham.
Det bærer deg gjennom hele filmen.
Slipp meg.
Nei.
Nei!
Og det er utrolig hva som skjer når du har latt
skuespillere som Jeremy Renner
få rom til å utforske rollefiguren og bakgrunnshistorien.
Det har vært en flott måte
å virkelig fordype seg og oppdage mer av mennesket Clint Barton.
Greit, Kate. Hva selger jeg?
Det er absolutt ikke
halloween-kostymer eller leker.
Inspirasjon.
Det er der tålmodigheten tar slutt.
For Thor var bare en liten gjesterolle,
og å bli med i første Avengers, og så: "Hei, vet du hva?"
Du er ikke Hawkeye,
for han har blitt Lokes kompanjong.
Du har hjertelag.
Jeg prøver fortsatt å finne ut av ham.
Satte jeg en pil i Lokes øye,
ville jeg nok sove bedre.
Men så, i Ultron, da de sementerte familielivet,
syntes jeg det var så stort for de opprinnelige seks avengers.
Det ble liksom: "Hvorfor gjør vi alt dette?"
Og å jorde det i den ekte verdien, og verdiene.
Det var et stort skritt for rollefiguren.
Jeg er helt for at du jobber med Hevnerne.
Jeg kunne ikke vært stoltere.
Men jeg ser de folkene...
Gudene...
Du tror ikke de trenger meg.
Jeg tror de gjør det, og det er mye mer skremmende.
Det begynte å bli sementert for meg,
og jeg måtte omdefinere hva en superhelt er,
og hva en superkraft virkelig er,
og det er slik alle mennesker eller fans
kan knyttes til en som Clint Barton.
Under andre omstendigheter...
...ville dette vært fantastisk.
Han kjenner rollefiguren ut og inn.
Så jeg tror det er veldig viktig for Jeremy å se til at
det vi etablerer, det vi fortsetter
å fortelle om denne rollefiguren, er sant.
Og Jeremy er veldig opptatt av rollefigurens sannhet.
Så han anstrenger seg ekstra for å sørge for at:
"Dette gir ikke mening."
Replikkene hans er korrekte og slik Clint Barton ville ha reagert.
Til syvende og sist er jobben min å skade folk.
-Du var en helt. -Jeg var et våpen.
Jeg husker jeg hadde en Zoom-samtale:
"I de to første ukene med å spille inn dette
"har jeg sagt mer enn jeg har sagt i hele MCU-universet så langt."
Bare å finne stemmen hans og timingen og rytmen
og alle slike ting, det var oppdagelser
jeg gjorde i løpet av serien.
Og mye av det kom fra å improvisere og bare la oss
som kunstnere få kanalisere
disse rollefigurene gjennom oss og prøve å finne det.
Beklager. Jeg ble så glad for at han sa:
"Det var deg," at jeg ble litt oppslukt av det.
-Du. -Ja, det er det.
Clint Barton fra Ultimate Comics,
det var versjonen som ble vist i de tidligere Avengers-filmene.
Den mer seriøse action-superhelten.
Men det jeg syntes var mest interessant,
som jeg ville utforske mer i denne spesielle serien,
er Matt Fraction-versjonen av Clint Barton,
som er den litt uregjerlige
ensomme, men så morsom og sær.
Jeg tenkte: Hvem er bedre til å få det ut av ham enn Kate Bishop?
Hun er bare en jente tidlig i 20-årene
som ønsket å bli superhelt
fordi hun så da hun var åtte år,
og i serien, hva Clint Barton kunne gjøre som Hawkeye
da han tok den baklengs saltoen i Avengers
og reddet henne og alle andre i New York.
Jeg tror det inspirerte henne til å tenke:
"Jeg kan bli som ham.
"Jeg må bare jobbe hardt og presse meg selv."
Går det bra, forresten?
Det går fint. Du skulle sett de andre.
Kate er en som vokste opp med denne figuren i livet sitt
som rollemodell, uten at han visste det.
Og å se henne treffe ham og vise hva hun duger til for ham,
det er et perspektiv på Avengers som jeg tror
er nærmere for publikum hva angår:
"Hvordan ville det vært å være der
"og hva skjer i kjølvannet av den opplevelsen?"
Jeg tror Kevin innerst inne vet at han hadde Hailee som Kate.
Vi sa faktisk nettopp: "La oss møte Hailee,
"la oss bare ha en samtale med henne og se hvordan det går."
Og jeg husker, etter samtalen,
at Kevin tilbød henne rollen der og da.
Så det var ganske bemerkelsesverdig
at vi kom ut av det møtet og håndhilste
og sa: "Ok, du er med. Du skal spille Kate Bishop."
Og jeg visste ikke stort om Kate Bishop
annet enn at fansen ville bli glade for at historien hennes ble virkeliggjort.
Og derfra bare kastet jeg meg ut i det.
Og det er alltid gøy å spille en rollefigur
som har en masse allerede eksisterende informasjon
og en fanbase allikevel.
Så jeg var veldig glad for å møte teamet
og høre hva de tenkte om hvem denne rollefiguren var
og hvilke elementer fra tegneserien de skulle skildre.
Hun er en ung kvinne som vokser opp i New York City,
og hun har en masse vidd.
Hun er så morsom, så jordnær,
så hun spiller aldri for komikken eller for å skape latter,
og det er en utfordrende rolle å få til på grunn av Kates iver,
og dessuten, på grunn av privilegiet hennes
kan hun av og til være den irriterende bråkjekke.
Men hun klarer seg fordi det er en fin kvalitet som jeg tror vi,
som kvinner som prøver å klare oss i verden, gjenkjenner i oss selv,
så hun har en fantastisk livlighet.
Se. Det er deg.
Nei. Det er Katniss. Kom.
Jeg elsker henne.
Kutt!
Det har vært gøy å gjøre dette med Jeremy.
Jeg husker jeg satte meg ned med ham for første gang med dette prosjektet,
og gikk inn i stoffet,
og fra første stund føltes det betryggende
å vite at dette er en verden han har vært i i ti år.
Hva gjør du her? Vi er for synlige.
Kom igjen.
Jeg tok rollen med å veilede henne inn i hvordan Marvel fungerer,
og hvordan, med alle stuntene, så det ene og det andre,
og kaoset med timeplaner, og det er mye som foregår...
Hun bare stolte på meg,
for jeg passet på henne på de måtene.
-Ja, jeg forlater bilen, så skyter du... -Ok.
-...så møtes vi. -Ok.
Når du har det, kan ekte kunst eksistere,
for man har gjensidig tillit.
Det var flott av ham å vise meg hvordan det fungerte,
og samarbeide med meg
med å finne denne utrolige dynamikken mellom Clint og Kate.
Han kastes ut i dette energiske miljøet,
han må konfrontere denne energiske rollefiguren i Kate,
så det å konstant få den fyren til å møte bare for mye energi
og en situasjon som er ute av hans kontroll...
Det var gøy.
Det er nå du skal avslutte setningen min med en plan.
Planlegging er ikke min greie. Sikker på at den kan viskes bort?
Jeg husker det første de fortalte meg om denne, var
at det er seks dager til jul, og at jeg er med barna,
og alt går ad undas.
Vi hadde først Clint med familien hjemme hos ham i Iowa
som en måte å introdusere Clint i Hawkeye-serien på.
Vi endret så historien i denne introduksjonen
til å være i New York isteden.
Det å kunne starte produksjonen i New York, var en velsignelse.
Den er så unik, og den er så spesiell,
og energien der kan ikke gjenskapes.
Drar du til New York, vet du at du er i New York.
Drar du til byen, vet du at du er der.
Og drar du dit i jula, kan det ikke sammenlignes med noe annet.
Å få så mye av teksturen og smaken av New York
og føle disse forskjellige nabolagene, var fantastisk.
Å få størrelsen, utsiktene, gatene og skitten,
og fargene og folkene, og energien i New York
var viktig, for det er en annen rollefigur i serien.
Clint prøver alltid å trekke seg tilbake.
Jeg tror ikke man kan det som superhelt.
Jeg tror du lever eller dør. Én av to.
Men han er bare i New York med familien, han tenker ikke på noe annet
enn å komme seg hjem.
Han er faktisk i New York av en veldig spesifikk grunn,
og det er fordi han er invitert til Rogers, musikalen,
og alle avengerne ble invitert, men ingen andre enn Clint dukket opp.
Det var noe jeg tror vi alle hadde tullet med
og sannsynligvis spilt litt på settet,
med alle rekvisittene og slikt,
for alle er musikalske på en eller annen måte i Avengers.
Men å få det til å bli til og faktisk se det.
Det er ganske spektakulært. Jeg ble imponert,
dette er mye produksjon. Det var spesielt.
Greit, vi tar toppen igjen.
Da jeg ble med, var det nevnt en Rogers, musikalen i manus.
Det var et lite lag der, og umiddelbart
tenkte jeg: "Du må se musikalen.
"Vi skal nevne det. La oss framføre musikalen."
Kevin elsket ideen så mye at
han ville vi skulle lage en hel sang på fire og et halvt minutt.
Så vi fikk Marc Shaiman til å skrive sangen for oss, som er utrolig.
Jeg fatter ikke at vi fikk jobbe med Marc Shaiman.
Første gang jeg møtte Kevin Feige...
LÅTSKRIVER/SANGPRODUSENT
...var jeg på et Oscar-arrangement, året med Mary Poppins Returns,
og noen kom bort til meg fra Disney og sa:
"Kevin Feige vil gjerne møte deg."
Og jeg tenkte: "Dette er en spøk."
For mannen min, Lou, er den største Marvel-nerden på kloden.
Jeg tenkte: "Har Lou ringt noen og fått dem med på..."
Uansett, der var Kevin Feige, så jeg gikk bort til ham,
og han var skikkelig filmmusikk-nerd.
Jeg sa: "Men du er Kevin Feige, og om bare mannen min, Lou, var her."
Så ble jeg oppringt om det å skrive en sang
for en Marvel-TV-serie, og igjen tenkte jeg: "Lou har fått i stand dette."
Så Kevin sa: "Jeg har veldig lyst på et Broadway-musikknummer
"fra en Avengers-musikal."
Heldigvis hadde jeg gått for å se alle filmene med Lou,
for så å sitte i bilen etterpå
mens han forklarte hva jeg hadde sett,
og han forklarte alle påskeeggene og all historien,
så jeg kjente ord som "chitauri" og "Tesseract".
Jeg hadde aldri trodd jeg skulle skrive sangtekster som rimet med Tesseract.
Seks, sju og...
Jeg må skaffe Terresacten Kampen har akkurat begynt
Vi erobrer chitauriene Spiser shawarma etterpå
Vi ble med på dette, og alt var bygd på forhånd,
og de fikk Ty og meg med.
Vi begynte straks å lære oss koreografi,
og den andre dagen lærte vi hele nummeret.
Jeg ble overrasket over hvor likt det er det jeg pleier å jobbe med
når jeg har show på Broadway.
-Skal vi gå ned opp? -Ja.
Fem, seks...
Ja!
Det er helt annerledes for meg,
for jeg har ikke spilt i en Broadway-forestilling på 30, 25 år,
og jeg trodde det ville bli lett.
Jeg trodde vi skulle komme inn,
og at det skulle bli en musikal som føltes som en TV-serie,
og at det ikke skulle bli noe særlig koreografi.
og jeg skulle ikke svette i åtte timer på en prøve,
og det viser seg at vi skal lage en ekte musikal her.
Avengers foren dere For vi må høre dere
Må høre dere
CHiTAURi GRØNT ROM
Vi gir alle roller her lokalt i Atlanta,
og siden vi har å gjøre med...
KOREOGRAF FOR MUSIKKSEKVENS
...korona-pandemien, kunne vi ikke gjøre det vi pleier å gjøre,
en svær audition,
så det som var vanskelig, var å finne de som kunne spille Avengers.
Offisielt Tony Stark. Jeg er rystet.
Liksom: "Hva? Hvem er det?"
Trodde aldri jeg skulle være på scenen...
...og spille Hawkeye og
skyte piler, drepe skurker, synge og danse.
Mange av danserne har spesielle ferdigheter,
de tar baklengs salto, eller de tar flotte hopp,
og så får vi Marvel-stuntkoordinatoren.
Heidi kommer, og hun kan gjøre alt de kan gjøre.
Heidi Moneymaker er en av de sjeldne smykkene
vi har vært så heldige å ha jobbet med i så mange år.
Hun har vært vår svarte enke-stuntkvinne så lenge,
og å kunne jobbe med henne på dette nivået som stuntkoordinator,
har vært slik en drøm, for hun er så talentfull.
La oss gjøre deg klar. De har en video for deg.
Flott.
Jeg og Lloyd Bateman, kampkoordinatoren vår...
STUNTKOORDINATOR
...har gitt dem vår lille vri på deres danse-slåssescener,
og kommet med forslag som gjelder rollefiguren eller
gitt dem instrukser om slag, spark,
for meg og Natashas svarte enke-trinn og den slags.
Riggeteamet dro bort og gjorde klart for å få Iron Man til å fly.
Jeg må si at
det å ha en dansebakgrunn på prøvene, og som gymnast,
og å være utøver, jeg ville være med på den.
Maya Shimoguchi, vår produksjonsdesigner,
gjorde en utrolig jobb med å lage settet.
Brua er noe vi faktisk bygde som bru.
PRODUKSJONSDESIGNER
Den er 14 meter lang.
Som dere ser, er der meste utskjæringer.
Det var vanskelig, for vi hadde ikke noe sted å bygge den
og å se helheten før vi faktisk installerte den i teatret.
Så alle delene ble bygd separat i andre bygninger,
så da vi så den samlet, var vi lettet over at den fungerte.
La oss ta det igjen, så tar vi steinblokken.
Og playback.
Jeg husker forfilmdagen,
at jeg så den bli framført foran meg og tenkte:
"Utrolig at vi gjør dette, men dette er ganske utrolig."
Det er dumt, for Kevin ville være der, og fikk ikke anledning,
men det er helt utrolig. At det fungerte.
Jeg har sangen i meg for alltid, for den er så morsom.
Og kutt!
Mye av seriens historie og bakgrunnshistorie
handler om hva som skjedde da Clint gikk til Ronin, tok loven i egne hender,
og alt det vender tilbake og hjemsøker ham
på en måte, og han må takle det.
Vi kan nå gjøre historien dypere, for hva har vi sett av Ronin? Ikke stort.
Du er gal!
Det er verdifullt, for folk elsker Ronin,
men så alltid på ham som... Slakt den fyren og så yakuzaen,
du vet ikke stort.
Kate Bishop setter seg selv i en situasjon der hun tar på seg Ronin-drakta
som hun finner på auksjon, og det skaper et stort problem for ham.
Clint ønsker å beskytte denne jenta,
han vil se til at drakta ikke setter henne i fare.
Men det tvinger dem til å være sammen.
For meg var det interessant, det at Clint
muligens lever med usikkerheten:
Er hans sanne jeg Ronin eller Hawkeye?
For Hawkeye er fyren de lager musikal om, og som Kate idoliserer,
og er en helt hun vil gjøre til noe, men han vet han også er Ronin.
Vi benytter oss av Matt Fractions tegneserie, så det er mye mer
jordnær stuntaction og selv skurkene.
Som joggedressmafiaen, disse farlige bøllene.
De er morsomme figurer,
men det knytter seg også fare til dem,
en uforutsigbarhet, der Fra Frees figur kommer inn i bildet, i Kazi.
Det er en stille intensitet ved Kazi
som jeg har funnet ut av mens jeg er her og utforsker reisen.
Jeg har spilt mye teater, og jeg elsker det,
Men for å være ærlig, samme hvor stort eller lite det er,
er det alltid det samme.
Så når du vet og stoler på at kameraoperatøren er her,
kan du tillate deg å fokusere på detaljer, og det er spennende.
Med Fra, intensiteten hans, hans stille intensitet,
men du kan føle den. Opptredenen hans har en resonans,
som hjelper oss, for jo mindre han gjør, jo mer vi gjør, jo mektigere er han.
Han ville desperat jobbe seg opp,
men har vært ute av stand til det på grunn av Mayas stilling.
Minn meg på hvem som bestemmer.
Du.
Ja.
Rollefiguren vi er mest begeistret for å introdusere og utvikle, er Echo,
er Maya, og hun er en utrolig rollefigur å sette opp,
og med den nye skuespillerinnen, Alaqua,
og å se henne prøve seg fram,
det har vært en gave for oss.
Vi var nervøse for å gi rollen til en som ikke har vært foran kamera før,
men Alaqua viste på auditioninnspillingene
hvor mye hun ønsket å jobbe for rollen.
Jeg husker en venn av meg sendte meg lenken
til en rollebesetnings-forespørsel etter en døv indianer.
Og jeg sa nei.
Så sendte to andre venner av meg det til meg.
Så jeg bestemte meg for å søke.
Og de sendte e-post tilbake da jeg søkte.
Og de sendte flere e-poster.
Og jeg tenkte: "Dette begynner å bli alvorlig."
Og da de faktisk...
Jeg fikk rollen tre måneder senere, og jeg er i en prosess.
Jeg hadde aldri drømt om å bli skuespiller,
men dette er en utrolig mulighet.
Du er et monster.
Vi er våpen.
Hun er utrolig. Det er annerledes å jobbe med en døv person,
for det er mange ting som må skje for at hun skal forstå,
og det er litt kinkig at hun aldri har spilt før.
Jeg synes hun gjør en flott jobb. Det er en fysisk rolle.
Kampstilen min, det meste jeg gjør, er å bruke albuene.
Albueslag.
Jeg planla å slå, men de ville jeg skulle beskytte hendene,
så de endret det til albuearbeid, for jeg kommuniserer med hendene,
og de ville sørge for at det ble tatt hånd om.
Men kampstilen min var mer MMA-stil og karate,
noen tøffe triks. Men oftest var det stuntkvinnen som gjorde det,
for hun tar mange av sparkene, og jeg kan ikke...
Det er visse vinkler jeg ikke kan bevege protesebeinet,
og stuntkvinnen gjorde en utrolig jobb med det.
Hun er et naturtalent. Jeg tror hun vil gjøre det bra.
Elsker rollefigurens forandring.
I begynnelsen av prosessen begynte jeg å lære tegnspråk,
først for å kunne kommunisere med Alaqua på settet.
Det fine er at vi hadde tid til å øve.
Det er ikke normalt på et filmsett.
Men slik tidsplanen var,
hadde jeg god tid til å øve på tegnspråk, heldigvis.
Ellers ville det ha vært nervepirrende.
Det er noe interessant ved...
...å spille uten så mye stemme.
I de intime øyeblikkene med Maya
hvisker jeg som regel bare.
Det er så stille. Det er utrolig. Du hører bare brisen,
eller bilene utenfor. Det er en utrolig måte å spille på.
Jeg tror vi leser hverandre. Jeg føres inn i hennes stille verden.
Jeg synes det Marvel har gjort så glimrende
de siste 12 årene eller noe slikt, er...
...når det er alvorlig, er det alvorlig,
men så blir det mer ledig, den kan gjøre narr av seg selv.
De er flinke til å gjøre narr av seg selv. Altså Marvel,
det er rollefigurer som går inn i stormens sentrum,
slåss og snakker om den rosa elefanten i rommet. Liksom: "Kompis, elsker det."
Joggedressen er et godt eksempel.
Vi så tegneserien, joggedressmafiaen, og liksom:
"bror" dette og "bror" det, og vi sa: "Vi må ha mer 'bror'.
"Vi har ikke sagt nok 'bror'."
Så vi har "broret", og det er en ære å spille
skurker folk har
ønsket å se i Marvel-universet.
-Vi har hatt det for gøy med poseringen. -Ja.
Jeg hadde store forventninger da jeg fikk første meldingen fra kostymeavdelingen:
"Send størrelsene, for vi har et eksepsjonelt kostyme til dere."
Apropos Marvel tenker man:
"Herregud, vi skal spille superheltene."
-Tettsittende. Muskuløs form. -Føles flott.
Men det var en spøk fra kostymefyren.
For han måtte lage et spesialkostyme tusenvis av ganger.
Men jeg synes at det å gå med joggedressen
er flott. Men jeg må vise alligatorskoene mine. Se på dem...
-Kødder du? -Det betyr at han er sjefen.
Det er sjefen!
Man diskuterte: "Vil de se teite ut hvis alle går med samme joggedress?"
"Hvor skal de få dem fra?"
Vi lagde varianter der de var forskjellige.
KOSTYMEDESIGNER
De gikk bare med vanlige gateklær, eller forskjellige joggedresser,
forskjellige farger, forskjellige sportsklær-elementer.
Og vi bestemte oss til slutt for at de skulle føles som et kollektiv,
og vi ville at de skulle føles som en gjeng.
Så vi tenkte at den enkleste måten å lage antallet og kvantiteten
vi trengte med stuntene og alt, var å lage dem fra bunnen av.
Brødre.
Til tider er de skumle, og de er en trussel for heltene våre,
og jeg synes noe av det vises i KB Toys-scenen der
både Clint og Kate blir tatt.
Maya Shimoguchi i designavdelingen er
utrolig flink til å fange og virkeliggjøre ting for oss
for å løfte serien.
Detaljnivået, særegenheten/realismen,
det er en kreativitet som ikke er som virkeligheten, men
det er ingenting ikke-troverdig med settene hennes.
Selv KB Toys, der det er et lite kontor oppe.
Jeg gikk dit en dag og satte meg ved skrivebordet,
og jeg tittet på papirene på skrivebordet,
og hver av dem var håndskrevne
med informasjon som hadde med det gjengen gjorde å gjøre.
Detaljnivået er helt utrolig,
og det betyr at det blir virkelig for skuespillerne.
Heidi Moneymaker, stuntkoordinatoren, gjorde en utrolig
stuntvisualisering av hele kampen. Vi lagde foreløpige designer,
og viste henne modellene eller tegningene.
Og noen ganger spurte hun: "Kan vi endre det eller det?"
Jeg syntes det var veldig gøy å tenke på slåssingen,
for da vi designet settene og vi tenkte på det,
visste vi ikke hvordan slåssingen skulle være,
man prøver bare å skape muligheter for folk å bevege seg gjennom rommet
eller stedet der noen ting kan skje, og
det de kom på, var alltid overraskende og morsomt.
Dette var faktisk litt utfordrende i den forstand at
vi hadde så mange rollefigurer, og jeg ville gi dem en egen stil.
Hawkeye har en etablert stil,
men siden han kommer inn i serien som en superhelt som har gitt seg,
som bor med familien, hørselstap, går med høreapparat, og vondt i ryggen.
Han er liksom Marvel-seriens John Wick, minus alle drapene.
Clint er Clint igjen, og ute av Ronin-livet,
og kommer seg etter glimtet, og kommer tilbake,
og familiene er tilbake, og ville finne tilbake til moralkodeksen hans
og hva han trenger å gjøre, og det blir veldig defensivt.
Alt er ikke-dødelig, og man ønsker ikke å såre noen.
Vi har ikke jobbet med actionsjangeren før,
og å se hvor dyktig han er fysisk...
Vi lagde bruscenen, en av de første actionsekvensene,
og å se den mannen sprinte,
ting man ikke tenker på, den slags...
Muskelminnet og teknikken involvert med
pil i venstre hånd og så å ta en til...
Jeg gjør det feil. Men han gjør alt så presist.
Og så å ta koreografien der med Heidi.
Det er da man innser hvor dyktig han er. Han har alle redskapene.
Jeg husker jeg snakket med mitt kreative team.
"Jeg vet ikke om jeg vil gå med tights når jeg er 50 år.
"Jeg tror ingen vil se meg med tights når jeg er 50 år."
Det er greit. Jeg er fornøyd med det.
Slik vi var superimponert av... Du innser hvor mange Avengers-filmer
og hvor mye action Jeremy har laget.
Hailee ble med, og jeg vet hun har spilt i Bumblebee,
hun har jobbet med litt action, men fysisk sett er hun utrolig.
Før jeg kom for å spille inn,
trente jeg i LA med stuntting med faren min,
som er personlig trener.
Den beste, om jeg så må si det.
Og vi drev på i månedsvis med forskjellige kampstiler,
nærkamp. Og jeg hadde min første bueskytingstime,
og begynte med treningen
som ville hjelpe meg med musklene.
Du blir sår på steder du ikke visste du kunne bli sår dagen etter.
"Elle, melle..." og så...
-Rett ned. -Og så puste.
Vi fikk henne til å gjøre ting du ville tro trente kvinner kan gjøre.
Så det er ingen store svingslag og ting en mann ville gjøre med en mann.
De er veldig feminine, men allikevel sterke.
Vi får henne til å gjøre litt judo, men mest aikido.
Og bruke hjernen og gjenstander og være i stand til
å tenke og være snartenkt.
Hun utvikler seg gjennom serien.
Hun kastes ut på dypt vann og konfronterer for første gang typer
med våpen som virkelig vil såre henne.
Hun har sannsynligvis bare kjempet i konkurranser og ting med regler,
så å se henne kaste seg ut i det og bare bruke gjenstander.
Vi så på en masse Jackie Chan-ting for å bare
finne rytmen og spontaniteten og improviseringen.
Biljakten er etter den store slåsskampen.
Joggedresser jakter på oss, og vi er i mindretall.
Og jeg streifet gjennom gatene i "New York".
Atlanta for New York.
De hadde en plattform de satte bilen på
som en stuntsjåfør kan gå på og kjøre gjennom gatene.
Den er utrolig.
En plattform som kan kjøres, som vi kan ha en bil på, skuespillerne i,
og få dem trygt involvert i actionen,
og gjenskape all fysikken man ville se i en biljakt.
Skuespillerne kunne gjøre sin del.
Jeg gjør min del, jeg kjører.
Og vi kjører dem gjennom trafikken, vi kan skrense, snurre,
gjøre alle slags stuntting, og det føles ekte, for det er det.
Vi ville ha en utrolig 360 graders scene der bilen går rundt.
Ideen var å lage den som en sammenhengende bevegelse
med skuespillerne i bilen, og å kunne snurre dem rundt.
PRODUSENT
Få det til å føles som de beveger seg, og bakgrunnen,
uten at bakgrunnen er visuelle effekter.
Hawkeye har en ny bil.
-Hvor fort skal du kjøre? -Hva?
Hvor fort skal du kjøre?
Jeg vet ikke. De siste tre tagningene...
160 km/t.
Jeg vet ikke. Kanskje 80.
Åtti til vi når 180.
De siste tre tagningene cruiset vi.
Dette blir liksom Hawkeyes kjøretur i Disneyland.
Liksom: "Det er ikke sant." Det føles som du er en del av det.
Og både Hailee og jeg måpte,
for man får aldri oppleve det.
Vi er vant til å kjøre i 40
og bare late som vi kjører fort, eller hva det enn er.
Men vi var i den som om det var en berg-og-dalbane eller noe.
Vi kjører veldig fort i denne greia.
"La oss ta en tagning til."
Hvordan var det?
-Det morsomste jeg har gjort. -På lang tid.
Forehand!
Stort hopp!
Da vi var på skriverommet og snakket om
hvordan vi skulle integrere heltene inn i en verden med biroller
som virkelig kan bidra til å løfte dem og gi dem hjelpen de trenger?
Og slik de tidligere fangene er for Scott Lang i Ant-Man-verdenen,
ville vi ha en gruppe som kan skape en morsom stemning i serien.
Det var et mannskap med rollespillere kalt LARP-ere.
Det er som cosplay og slikt.
De er veldig engasjert i denne verdenen, og de lager kostymene sine.
Vi filmer her i Atlanta. Det skal være Central Park i New York.
Det vi lager her, er begynnelsen på Clints LARP-reise.
Jeg har drakta. Han tror jeg stjal den, men jeg fant den.
Og alle vet at den som finner den, får beholde den.
Vi arrangerte en duell, og alle kom sammen rundt dem
mens de har en stor, morsom liksom-LARP-kamp,
og noen vinner, og noen får drakta.
Inn med magen og stram deg opp.
Jeg vet ikke hva som er bak i denne greia, men jeg føler meg fem centimeter høyere.
Du står annerledes, jeg har hatt hendene på hofta,
med stoisk grublende positurer og slikt.
Det er en drakt fra Marvel-universet, den har en lang historie,
og det er mye som skjer med drakta i serien.
Og det er også en ganske seriøs drakt.
Hvis noen tar på seg denne drakta, er det vanligvis uheldig for skurken.
Så å ha den og gjøre noe gøy og tullete med LARP-ene er flott.
Jeg har en utrolig utsikt, forresten.
Ved flere anledninger i dag har vi sagt: "Fatter ikke at de betaler oss."
Jeg tror ikke jeg har oppført meg mer tullete på 20 år,
og jeg er ikke så gammel.
Pizza Dog er et must for serien, for
Pizza Dog er en veldig stor del av Clint og Kate Bishop-verdenen
i Matt Fraction-serien.
Vi har aldri jobbet med dyr før, iallfall ikke jeg.
Men vi ville sørge for at Pizza Dog skulle framstå riktig.
Hei, bisken. Det er deg.
Dette er Jolt.
DYRETRENER
Hun er en tre år gammel golden retriever, og hun elsker å jobbe.
Flink jente.
Jolt er en nydelig, humoristisk hund,
som elsker kos og kjærlighet hele tida,
og jeg har aldri sett en hund smile så bredt før. På kommando.
Vi elsker å jobbe med dyr, selv om de sier vi ikke bør,
men vi pleier alltid å gjøre det.
Men Pizza Dog har vært en fryd å jobbe med.
Hei.
Før vi begynte, ga Hailee henne noen småkaker og var god med henne,
og hver gang de møtes, er hun veldig god med henne,
og hun kommer og hilser på henne. Jeg tror de har blitt gode venner.
I serien er Derek Bishop, Kates far...
Å NEI, PAPPA...
...faktisk skurken,
og det som var interessant, var: Hva om vi faktisk
snur om på det og gjør Eleanor Bishop til seriens skurk,
og utforsker forholdet mellom mora og dattera
som vi ikke har sett i MCU?
Det er mye jobb å oppdra en datter, særlig når vi har forskjellige
definisjoner av hva "suksess" betyr.
De er selvsikre, de er dyktige, de er viljesterke,
de har sterke meninger, men er veldig forskjellige.
At Jack gikk inn i rollen og ville tjene denne rollen
som en stefarsfigur,
han går inn i et emosjonelt minefelt med disse to jentene.
Vi ville virkelig ha med Jack Duquesne,
som i tegneserien skal være Sverdmannen,
og Sverdmannen i tegneserien er Clint Bartons mentor.
Han lærte Clint bueskyting, og er også en skurk på slutten.
Vi ville utforske den rollefiguren, få ham med i serien,
men ville ha en annen vri.
Broren min ga meg en rekke tegneserier om Sverdmannen som var
trykket for mange år siden.
Så jeg satte meg inn i det, for å se hvordan denne fyren var,
og det var en slags heroisk Errol Flynn-aktig figur.
Så jeg prøvde å tilføre rollefiguren noe av det,
en slags stilig, på en måte klassisk type fyr.
Vi ønsket at Jacks rollefigur skulle være en avledning,
vi ville at folk skulle stille spørsmål ved hvorvidt
han oppførte seg som en narr
på en måte hele tida, eller om han spiller?
Da jeg fikk rollen, hyret jeg en profesjonell fekter,
og vi drev på i ukevis.
Jeg hadde fektet, pussig nok, tidligere.
Jeg tok et par semester på college,
så jeg visste hva jeg gjorde. Men jeg måtte friske det opp. Lenge siden.
Kate utfører et smart lite trekk på ham som han avleder.
Og vi vil la rollefiguren forbli et mysterium på slutten.
Og det vil gi oss flere muligheter senere
om vi vil utforske Sverdmannen i MCU.
Det er som å bygge en mur.
Du legger en murstein, tar på litt mørtel, og så en til,
så definerer det hva det er underveis.
Og med hver ting som legges på,
blir vi vant til det.
Vi kan snakke om alle tingene som kan skje, som gjør
at Hawkeye-serien eksisterer.
På grunn av denne Hawkeye-serien kommer Florence fra Black Widow-filmen,
og alle disse tingene skjer i en bølge slik Kevin alltid har gjort
i MCU.
Det vi ville tilføre denne serien, er
forbindelsen Clint har med Yelena.
Vi gikk til Kevin, og spurte om de kunne ha en ekstrasekvens
i Black Widow-prosjektet for å se om den kunne forbindes med Hawkeye-serien,
og det fikk Yelena til å gå til Natashas grav,
og Julia Louis-Dreyfus' rollefigur, Valentina, kommer bort til henne
for å vise henne hennes neste oppdrag.
Da det var tidlige diskusjoner om hvorvidt Yelena skule komme tilbake,
tenkte jeg på hva hun tenkte på. Hvordan finner hun det ut. Hvem sier det?
Hvordan reagerer hun? Hvem går hun etter?
Og da vi filmet ekstrasekvensen,
innså jeg ikke at de hadde satt meg og Clint mot hverandre,
som jeg syntes var en kul vri.
Om vi hadde en ekte kamp der jeg hadde briller, ville jeg vært slik.
Jeg skal hente en sandwich til deg.
Det var mange ting vi måtte jobbe med historiemessig,
for vi kjenner ikke hverandre. Hun tror jeg drepte søstera hennes.
Jeg sa: "Det er ikke sant."
En rekke ting, så vi prøver å fylle hull med sannheter og bakgrunnshistorie.
Det var fantastisk av henne å hjelpe til med det.
Hun er slikt et beist. Hun kaster meg rundt.
Da Florence og jeg hadde vår første dag sammen,
husker jeg at jeg var så glad for at det var en annen kvinne
som kom på settet og tok eierskap over rommet sitt
og rollefiguren og den hun var i historien vår.
Mitt forhold til Hailee er liksom
vår lille puls gjennom begges historie.
Jeg tror de begge ønsker vennskap, særlig Yelena.
Og jeg tror også det er et nydelig nivå av:
"Hvis vi hadde slåss, ville jeg ha vunnet på to sekunder."
Så jeg kan like gjerne ha en venn.
Det er en veldig morsom, myk, vennlig kamp.
-Av alle kampene... -Ja.
...er dette en søsterlig strid,
som er søtt fordi fram til da
tror jeg begge hadde vært i ganske tøffe situasjoner.
De hygger seg.
Vi er ved Rockefeller Center.
Det er ganske kult å være her.
Særlig når det ikke er noen her.
Vi ville spille inn finalen ved Rockefeller Center,
og i utgangspunktet visste vi ikke om vi ville få lov til det
eller om ville få til noe så stort der.
Men å tilbringe tid der for å forsikre oss om at vi fikk miljøet
og treet og skøytebanen, og så å gjenskape det i Atlanta
i resten av arbeidet, var ganske utrolig.
Vi er faktisk ikke i New York nå, men vi var det.
Og det føles som om vi er det nå, med alt,
fra det man ser bak oss til temperaturen.
Settene som Maya Shimoguchi,
som er vår produksjonsdesigner, bygde, var utrolige.
Byggeteamet i Atlanta
satte sammen settene som folk ble imponert over.
De kopierte det helt ned til hvordan granitten ser ut.
Så det var utrolig, og isen var ikke egentlig is,
for vi besluttet at isen ville blitt for vanskelig å opprettholde
og at temperaturen i Atlanta ikke ville la oss holde den fryst.
Så det er en etterligning
man kan bruke, og det var ikke glatt.
Som var fint, for vi har en stab som går rundt på den.
Vi nærmer oss nå slutten,
selv om vi har spilt inn i gal rekkefølge,
og avslutter med denne delen, der Kate faktisk er ganske spesiell,
for hun har vokst, og jeg har klart å finne henne
gjennom alle de spøkefulle, sprø, morsomme actionsekvensene,
og så kommer vi til den mest vanvittig morsomme actionen.
Jeg har alltid referert til den sekvensen som vår Rio Bravo-sekvens,
beleiringen av Rockefeller Center.
Så vi begynner høyt i bygningen i denne rolige festen,
og det er veldig juleaktig, og alt er dempet,
så bryter kaoset løs.
Og ender med at treet velter,
som for meg er spesielt,
for jeg jobbet i Rockefeller Center i rundt 12 år,
så det er bisart at vi har gjenskapt alt dette.
Ganske umulig å gjøre det vi gjør med Rockefeller-juletreet
av kjærlighet til jula.
Men det er ganske flott.
Vi skal ha en rekke dødsrå kampscener på denne isen.
Pistolen min! Hva skjedde?
Det er øyeblikket i historien der de blir et team.
Så dette er øyeblikket der du vil at de skal føle
at de er forbundet, og de er ett.
Og jeg tror vi klarte det med kostymene for hver av dem.
Å få med designelementene
som sparren og de forskjellige nyansene av lilla og svart
inn i designen slik at det føles som de er et kollektiv
og et team som kan samarbeide bra.
Det var så morsomt, for i den første prøvingen
må jeg ha hørt "det er bare en prototype" 100 ganger,
for jeg var så glad, slik
Kate er i store deler av serien, at de sa:
"Du aner ikke. Det er ikke...
"Dette er bare skjelettet av det som skal komme."
Og jeg sa: "Hvis det er det det er,
"så vil dette bli ganske tøft."
-Stealth. -Det var flott.
I tråd med at alt skulle være nyttig,
ville vi at kostymene skulle føles litt mer som sportstøy,
som noe du kan bevege deg i.
Mange av superhelt-kostymene
er ganske store eller føles begrensende på visse måter.
Vi ville at de skulle føle at de kunne bevege seg i dem.
Jeg vil aldri klage på draktenes komfort
sammenlignet med andre avengers og superhelter der ute,
for jeg har nok,
eller vi har nok noen av de mest komfortable.
Den eneste som kan konkurrere med komfortnivået er Ruffalos,
det er bare noen pyjamaser med ruter.
Det var en vanskelig sekvens,
for det var så mye historie som konvergerte der.
Å la hver og en av dem få sitt øyeblikk.
Du er engasjert, Du forsto hva som foregikk,
men kunne bevege deg mellom dem.
Det var den største utfordringen.
Din første pil går til Kate.
-Dette er Kate. -Hei.
-Du skal skyte på ham. Én, to.
Og den andre høyt opp.
Vi har en svær kamp på skøytebanen med joggedressmafiaen
der Kate og Clint omsider finner rytmen og blir et team,
som er en viktig utvikling.
Klar! Og én! Og to! Og tre!
Og fire! Og fem!
Klar. Og skyt!
Kate drar for å finne mora si,
og Clint er igjen på isen, og blir skutt av Kazi
og ting blir helt sprø, og før du vet ordet av det,
takler Yelena ham tilbake på isen igjen.
Ribbein.
For meg er dette en av de mest emosjonelle og storslåtte scenene.
Alle disse delene av historien utfolder seg,
hun blir mindre teknisk og mer brutal.
Så på slutten har hun en av sine batonger,
og hun banker livskiten ut av ham, og han lar henne,
for han føler seg like ille.
Så siden det er finalen,
ser vi alle disse historiene avsluttes,
og Clint har vært på en reise for å få forløsning,
og Maya er en slags håndgripelig nedfall
etter hans handlinger som Ronin, så
vi ser dem begge få sine klimaktiske oppgjør.
Ham med Yelena, henne med Kazi.
Å se tegneserien bli levende på skjermen
er det som har begeistret meg de siste 20 årene.
PRODUKSJONSLEDER
Men når vi kommer til Marvel Studios' andre tiår,
synes jeg det er like spennende
med entusiasmen og gleden som skuespillerne selv
tilfører for å utvikle og skildre disse rollefigurene år etter år.
Jeg, Kevin og Trinh snakket sammen,
og vi snakket om joggedress-mafiaen
og den kriminelle organisasjonen bak denne historien,
og vi trengte en stor trussel,
noe som ville få Eleanor Bishop
til å skjelve i støvlene og Hawkeye til å bli litt redd.
Det måtte være noen mektige.
Når man snakker om organisert kriminalitet i Marvel-universet,
og man snakker om New Yorks lugubre miljø,
er det én sentral figur som faller en inn.
Kevin fremmet ideen:
"Hva om det kunne være Kingpin?"
Og jeg tror vi alle måpte i Zoom-møtet,
og vi sa: "Du tuller, ikke sant?
"Dette er kan ikke være seriøst. Er du seriøs?
"Dette er... Du er...
"Tror du virkelig det er en sjanse for
"at vi kan få Vincent D'Onofrio,
"som spiller Kingpin i Daredevil,
"i en serie som gjesterolle i et par scener?
"Er han vår store sjef?"
Og Kevin ringte Vincent.
Han sa: "Jeg vil ha deg med i MCU."
Jeg sier ikke nei til det.
Jeg likte virkelig å spille denne rollefiguren.
Jeg likte å skape ham
fra tegningene til folk som David Mack.
Vi snakket om å lage en tyngre versjon av Kingpin.
Men vi valgte å gå i en annen retning med denne rollefiguren.
Å gi ham den hawaiiskjorta var en drøm som gikk i oppfyllelse.
Vi hadde samtaler, og hun går skikkelig i dybden.
Jeg liker det, for jeg kunne forklare hva jeg følte om rollefiguren
og hva som motiverer rollefiguren.
Og Fisk drives virkelig av følelser.
Han er som et barn og et monster på samme tid.
Så det ble veldig intenst i går,
og det ble litt intenst i dag også.
Hele denne opplevelsen har vært vanvittig.
Det er bare mange bevegelige deler
og bare et utrolig stort team med folk.
Og det å få Jeremy som en alliert gjennom alt dette
har vært veldig spesielt.
Jeg gjentar at det er mye som skjer, og i beste forstand,
men det er fint å se på mennesket ved siden av deg,
du er i en scene med og har en forståelse
og tro på at dere kommer dere gjennom det sammen.
Det er bittersøtt når vi nærmer oss slutten.
Mentor-lærling-forholdet
er det vi prøver å formidle i serien.
Men det er ikke ensidig mellom Clint og Kate.
Det som også er interessant, er at han lærer så mye fra henne også,
gjennom serien.
Og til slutt, etter å ha lært mye av hverandre,
blir de partnere,
og han gir omsider kappen videre til henne.
JULENISSENS VERKSTED
Det er vanskelig å kvantifisere
hva det betydde for meg i min karriere.
Det gjorde meg helt klart berømt.
Når en fjerdeklassing og en tredjeklassing kan for- og etternavnet ditt,
er det rart, ikke sant?
Det blir bare en veldig global ting.
Jeg vet det har blitt slik.
Men når jeg tenker på MCU og mine erfaringer med å spille figuren,
og alle filmene jeg var heldig nok til å kunne spille,
blir det mye mer en personlig reise.
Se på de flotte relasjonene jeg har kunnet danne,
for vi er også...
Når man lager en film, drar man når man er ferdig.
Og dette er ikke engang bare en trilogi.
Dette er mange filmer.
Så man får det familieelementet
og fortsetter i så mange år.
Og når du har en karriere som deles,
er det veldig sjelden, eller det skjer aldri.
Og jeg føler at det er en velsignelse,
og det er det jeg tenker på når jeg tenker på tida i MCU.
Er jeg død nå?
Ikke dra uten meg!
Legg den fra deg!
Er sjela mi død nå?
Hva med nå?
Nei?
Norske tekster: Marius Theil