Da jeg fremdeles slet som skuespiller,
hadde jeg en jobb hvor jeg kledde meg ut
som Spider-Man og kom i barnebursdager.
Grunnen til at jeg var kledd ut som Spider-Man, var at
jeg er asiat og ikke kunne vise ansiktet.
Det fantes ingen asiatiske superhelter.
Så jeg kunne bare spille en helt med full maske.
Og det er ganske utrolig
at Shang-Chi ikke bare kommer på film, men at han ikke har maske.
Ansiktet hans er ansiktet hans, og han viser seg fram.
Folk kommer til å se denne filmen og spørre:
"Gjorde han sine egne stunt? Kan han kampsport?"
Og til de menneskene, har jeg bare én ting å si.
PRODUKSJONEN AV SHANG-CHI AND THE LEGEND OF THE TEN RINGS
HENDENE TIL KUNG FU-MESTEREN SHANG-CHI
Da de annonserte Shang-Chi, var jeg veldig gira,
og samtidig leste jeg meg opp om karakteren.
Jeg tenkte: "Ok, han er en mester i kampsport
og han er asiat."
Så jeg tenkte: "Hva skal de gjøre med dette?"
Tegneserien kom opprinnelig på 1970-tallet,
da en kung fu-bølge
skylte over USA.
Det var ikke det mest
progressive kildematerialet vi har hatt.
Og fra første dag
var det noe vi visste måtte endres.
Da vi så på tegneseriene, synes jeg vi lærte mye.
JONATHAN SCHWARTZ - PRODUSENT
Noe var hva vi ikke skulle gjøre.
Shang-Chi i 1973 ble definitivt skapt
av folk som er store tilhengere av kung fu-filmer,
men ikke nødvendigvis forsto det helt.
Det var veldig viktig at historien primært ble fortalt av asiatiske amerikanere.
Med Dave Callaham som manusforfatter og Destin som regissør,
følte vi at vi var i gode hender når det gjaldt
å hedre den opplevelsen.
Jo mer du kan få det til å føles ekte...
Og når hun sier: "Er du..."
Destin hadde allerede bevist at han er veldig dyktig filmskaper,
KEVIN FEIGE - PRODUSENT
som primært jobber med fantastiske skuespillere.
Vi visste det.
Det man ikke alltid vet,
er om de er interesserte i å gå inn i Marvel-prosessen.
Er de interessert i å påta seg noe
som er i en mye større skala enn det de har gjort før?
Jeg kom og fikk se kranene...
Jeg har aldri sett en så stor kran før,
og det er to av dem. Ja, omfanget er utrolig.
Da jeg vokste opp, hadde jeg egentlig ingen andre enn
DESTIN DANIEL CRETTON - REGISSØR
Bruce Lee, Rufio
og Ricky "The Dragon" Steamboat å kle meg ut som på halloween.
Det var mine tre alternativer.
Å ikke bare kunne legge til en karakter,
men et helt overflødighetshorn av asiatiske ansikter,
og bare det å se disse unge, asiatiske karakterene
oppføre seg som jeg og vennene mine oppfører oss,
er noe jeg aldri har sett før.
Og det er veldig spennende å være en del av det.
Jeg har mye erfaring med å skrive actionfilmer
DAVE CALLAHAM - MANUSFORFATTER
og actionkomedier.
Jeg har gjort det profesjonelt i 18 år.
Det jeg gjorde var egentlig å skrive for andre.
Jeg forestilte meg hvordan det ville være å være en kjekk, hvit fyr som heter Chris,
og så skrev jeg den karakteren mens jeg tenkte på den måten.
Dette var den første muligheten jeg noen gang har fått
til å skrive litt mer av min egen historie.
Det vi er veldig heldige med med Shang-Chi,
er at han er ganske obskur.
Ikke mange har hørt om ham.
Opprinnelseshistorien hans er ikke så ikonisk som
for eksempel Bruce Wayne med Batman
eller Spider-Man som blir bitt av den radioaktive edderkoppen.
Det som virkelig rørte meg ved tegneserien,
FAR.
var dette virkelig interessante forholdet
SØNN.
med en far som trente sønnen sin til å bli en morder,
og nå kommer sønnen hans tilbake som voksen.
Og han må møte ham. Det syntes jeg var veldig spennende.
Og det var grunnlaget for ideen jeg ga dem.
Og det var faktisk en veldig personlig idé.
Destin hadde en utrolig historie om en sønn
som hadde visse følelser for faren sin,
og lærte å se på ham på en annen måte.
Og det var veldig emosjonelt, på en måte som fikk oss til å tenke
at hvis vi kunne bære det gjennom utviklingen av et manus,
og inn i den ferdige filmen, vil dette bli alt vi har drømt om.
-Hva... Hvilken er det? -Det er Funyunsene.
-Det er Funyunsene og sigaretten. -Denne?
-De heter Fun... -De heter "Funyuns".
De er som løk, men gøyere.
Det er vår første dag med filming.
Det er en familiescene,
og jeg tror alle var veldig nervøse, engstelige og spente.
Men når vi alle kom på settet og følte stemningen,
slappet vi av, og nå er vi i gang.
Så jeg håper resten av opptakene går slik, for dette var flott.
Tegn dem opp.
Jeg er kinesisk-amerikansk. Jeg vokste opp her.
Jeg føler ikke så mye tilknytning til Kina,
som er noe som gir meg en følelse av skam, til en viss grad.
Jeg var interessert i å utforske hvordan historien kunne være
hvis dette var en person som har tilbrakt tid begge steder.
Han har liksom etikken og kulturen fra Kina med seg.
Han ble oppdratt til å bry seg om familien.
Han ble oppdratt til å lytte til foreldrene sine.
Stolen tilhører Waigong.
Men fordi han har tilbrakt tid i Amerika, og fordi tiden i Amerika
ble brukt på å gjemme seg for fortiden sin,
har han bygget opp mange forsvarsmekanismer rundt seg.
Ok.
Han har en litt tullete lekenhet på toppen av dette,
som en skjult del av karakteren hans
KYM BARRETT - KOSTYMEDESIGNER
som vi egentlig ikke får se før senere.
Kostymetest
Vi prøvde å gi ham en veldig amerikansk sensibilitet,
fordi han på en måte gjemmer seg for fortiden sin.
Så han har faktisk på seg et kostyme når vi møter ham første gang.
Gi meg anhenget, så blir ingen skadet.
Hva mener du?
Karakteren vår finner ikke superkraften sin ved
å falle ned i en grop med slim.
Han finner den ved å gå inn i seg selv
og takle tingene fra fortiden som han har unngått og flyktet fra.
Det er definitivt noe
som er forankret i mange vakre kinesiske historier.
Vi har gjort et grundig søk for å finne
noen som kan fange denne karakteren
20. juli 2019
med alle dimensjonene han fortjener,
og det går ganske bra.
Vi fant ham.
-Vil du fortelle oss hvem han er? -Vil dere møte ham?
Søket ble ledet, som alltid, av den fantastiske Sarah Finn,
som har gjort en flott jobb
med å finne skuespillere til Marvel Cinematic Universe.
Destin, Jonathan og Sarah møtte hundrevis av mennesker,
som gikk gjennom flere runder, og fant noen fantastiske mennesker.
Men ingen som...
Det er en greie hos Marvel, som er at når du vet det, vet du det.
Og alle er liksom enige. Og det hadde vi ikke funnet ennå.
Mitt virkelige navn er Shang-Chi.
Simu skjermtest
Shang-chi?
Shang-Chi.
Jeg er bare smertelig vanlig.
Dette er den første filmen jeg spiller i.
Hei, jeg heter Simu Liu og er 1,83.
Jeg trodde ikke at jeg hadde en sjanse,
fordi jeg kunne nevne 20 andre menn
som er høyere enn meg, sterkere enn meg,
og som er bedre enn meg i kampsport.
Det eneste som talte til min fordel,
var at jeg kunne gjøre noen stunt
og jeg kunne fortelle vitser, for jeg spilte i en serie i Canada
som heter Kim's Convenience.
Simu steg til toppen av lista.
Hans oppfatning av karakteren var veldig morsom og hadde også mye følelser.
Det var tydelig at han hadde sterke følelser.
Vi visste at han var en fan,
hvor gjerne han ønsket det og hvor hardt han jobbet for det.
Å ringe Simu med Destin og Kevin
for å si at han fikk rollen,
er en av de gøyeste telefonsamtalene vi får ta.
Jeg så Endgame på kino i april 2019,
fortsatt som fan,
uten anelse om at tre måneder senere
skulle jeg være på Comic Con foran
8000 tilhengere i salen og bli introdusert som en av de neste "fase fire"-heltene.
Det er en stor ære for meg å introdusere dere for den utrolige Simu Liu.
Min første reaksjon da jeg leste manuset, var at jeg gråt.
Jeg gråt fordi det er et så intimt forhold
mellom Shaun og karakterene i familien hans.
Jeg gråt fordi vi fikk se en asiatisk superhelt
redde verden og redde dagen.
Og det var et så dypt øyeblikk
for meg som fan, som skuespiller, og som asiatisk person.
La meg presentere meg selv først.
Får jeg det?
Mitt navn er Simu Liu.
Jeg er født i Harbin og oppvokst i Toronto.
Jeg er veldig takknemlig for Marvel i dag,
for å ha gitt meg muligheten til å spille Shang-Chi.
Skjønte dere det, forresten?
Ingenting. Ok, det er greit.
Det som virkelig forbinder meg med denne Shaun-karakteren,
er at vi begge er mennesker som er imellom.
Vi er begge mennesker som sliter med to forskjellige halvdeler av oss selv.
Foreldrene mine er fra Kina. Jeg ble født i Kina.
Men jeg føler meg veldig som en fremmed når jeg besøker landet.
Og når jeg snakker med slektninger,
gjør de narr av mandarinen min.
Hei!
Men du er ikke helt hjemme i Canada eller USA heller.
Vi følte oss trygge på at selv om
det skulle være mye action,
ønsket vi, som vi alltid gjør,
å ansette den beste skuespilleren og ta dem så langt vi kunne med actionen,
så publikum ville respondere mest på skuespillet
og følelsene, mens actionen og kampsporten ville komme etter.
Når man begynner på en jobb som denne, tror jeg det er ganske naturlig at
man føler seg usikker på mange måter.
Destin var virkelig flink til
a forankre meg i hva denne filmen egentlig handler om.
Hvem er Shaun?
Hva får ham til å gjøre de tingene han gjør?
Og på hvilke måter vil han finne seg selv i løpet av denne filmen?
Å fokusere på det, gjorde at resten,
hele Marvel-delen, ikke virket så skremmende.
Denne karakteren er en mester i kung fu.
Han har mestret kroppen sin.
Han kunne sikkert klatret opp en bygning med bare hendene.
Jeg er definitivt ikke så kul.
Jeg sliter å stå opp om morgenen
noen ganger når jeg er veldig støl.
Å, nei.
-Mer. -Panikk! På diskoteket!
-Å, gud. -Ni, ti. Ok.
Er du klar?
Så snart jeg ble castet,
begynte vi å ha samtaler om hvordan treningsopplegget ville se ut.
Jeg har alltid sett på meg selv som en aktiv fyr.
Femtitre.
Toronto er et mindre marked.
Så jeg gjorde stunt profesjonelt på et tidspunkt.
På den første treningsdagen fikk jeg juling.
De har gitt ham en vill treningsplan. Stakkars.
Kom igjen!
Det er i bunn og grunn to hovedkomponenter.
Styrke og kondisjon, og kampsport.
Først sørger vi for at det grunnleggende er der.
Som fleksibilitet og styrke.
Han hadde mye styrke og kraft fra før.
Så vi måtte virkelig jobbe med fleksibiliteten hans.
-Herregud! -Én...
Én...
Et av tegnene på en ekte kampsportutøver, er definitivt
når de kan gå i spagat
og de har det bevegelsesspekteret
som de har trent opp gjennom mange måneder.
Han må lære to forskjellige kampsportstiler,
for i filmen vår lærer han en veldig aggressiv stil av faren sin,
og han lærer en mye mer åndelig stil av moren sin.
En hovedstil vi jobber med akkurat nå, er tai chi,
som er veldig flytende.
Veldig i harmoni med omgivelsene, føler jeg.
En annen er wing chun, som er litt mer slåssete
og så ser vi på visse regionale stiler,
som sørlig boksing og andre ting,
for å fylle ut hele mosaikken om hvordan denne karakteren beveger seg.
Vi tok oss tid til å utforske mye. Vi undersøkte hva hans sterke sider var.
Og vi dekket også alle hans svakheter.
Å, nei! Hvilke svakheter?
Jeg har ingen svakheter.
-Prøv deg. -Ingen svakheter.
-Å gå i spagat. -Det var ikke det du skulle si!
Gå i spagat.
Jeg ville gjøre så mange av stuntene jeg kunne.
Jeg følte at det er skuespillerens ansvar
å bli en slags svamp og absorbere så mye man kan.
Klarte overhodet ikke dette da jeg kom hit til forberedelse,
men nå er jeg glad for å kunne si at jeg kan legge hodet på kneet.
Én, to, kom igjen!
Mye av den fysiske intensiteten i treningen
som han gikk igjennom, speilet virkelig karakteren.
Når jeg snakker med Simu, tror jeg han brukte mye
av den fysiske treningen som et mentalt verktøy for å få en følelse av karakteren.
Faren din lærte deg å bli snikmorder da du var sju.
Du innser vel hvor sykt det er?
Vi ønsket at dette skulle være en mulighet til å vise Mandarinen.
Mandarinen er virkelig en kjernekarakter fra tegneserien,
som vi aldri har klart å vise fram på skjermen.
Navn er hellige.
De forbinder oss med oss selv og alle før oss.
Shang-Chis far er Wenwu, også kjent som Mandarinen,
som til en viss grad ble portrettert i Iron Man 3.
Du vet hvem jeg er.
Du vet ikke hvor jeg er.
Og du vil ikke vite når jeg kommer.
Det vi fikk var et villspor.
Hvor er Mandarinen? Hvor er han?
Når vi undersøkte nærmere,
så vi at han bare var en tullete skuespiller.
Jeg heter Trevor. Trevor Slattery.
Ikke skad ansiktet! Jeg er en skuespiller.
Vi ønsket at Shaun skulle ha en far med stor makt i Kina,
og det hadde seg sånn at Mandarinen
allerede hadde blitt presentert, men ikke utnyttet på noen ordentlig måte.
Helt siden Iron Man 1,
har en organisasjon som heter De ti ringene dukket opp i Marvel-filmer.
Vi så litt i Iron Man 1 og i Ant-Man.
Og så var det en kortfilm som kom etter Iron Man 3
som het All Hail the King, hvor det ble vist at Trevor
hadde blitt brutt ut av fengselet av den ekte Mandarinen,
som vi ikke ser i filmen.
Det er noen som vil møte deg.
-Kjenner jeg ham? -Nei.
Men du tok navnet hans, og nå vil han ha det tilbake.
Nei, beklager, jeg skjønner fortsatt ikke.
Det er en glede å ha Sir Ben tilbake som Trev.
Måten han spiller ham på
er så rar og sjarmerende.
Hver scene føles så levende og ulik noe jeg har sett før.
Direktesendt på TV.
Høres kjent ut, ikke sant?
Skjøt du en fyr på direktesendt TV?
Ja. Nei. Jeg lot som.
Men dramatisk sett, gjorde jeg det, ja.
Dette er tredje gang jeg spiller Trevor.
Det fantastiske med Trevor er at han er utrolig tilpasningsdyktig.
Han tilpasser seg hva som helst. Han er flink til å overleve.
Ro deg ned, kompis.
Jeg er ikke død. Jeg spiller. Kom hit og spill med.
Som skuespiller og håndverker,
er hele den pakken og den reisen på noen år,
utrolig attraktiv for meg.
De ti ringene var et element fra tegneseriene
som vi følte trengte en oppdatering.
I tegneseriene er det ti ringer som bæres på fingrene,
og de har forskjellige krefter.
Ideen var å prøve å finne på et nytt språk, eller et nytt sett med krefter.
De visste at de ikke ville ha ringene på fingrene
ANDY PARK - SJEF FOR VISUELL UTVIKLING
som man ser i tegneserien.
Og hovedårsaken er nok at Thanos
og Infinity-sagaen som nettopp kom, er for like.
Destin hadde ideen om at de skulle være
mer som armbånd, som treningsringer fra kampsport.
Det De ti ringene har blitt i Shang-Chi,
er hung ga-påvirkede kung fu-jernringer,
som ofte dukker opp i kung fu-filmer
som virker mer autentiske mot sjangeren.
Mandarinen fant de fysiske ti ringene
som organisasjonen ble oppkalt etter.
Og bygget den organisasjonen
fra grunnen av med kraften fra de ringene.
Plutselig går De ti ringene fra å være en detalj
i den aller første MCU-filmen, til kjernen av det som jeg mener
er et av de beste far-sønn-forholdene i filmene våre.
Vi vil gjenoppbygge De ti ringene til det den var før.
Når man tenker på denne karakteren, som faren til Shang-Chi,
som en mann som er korrumpert av ringene og av makt,
og som ved ethvert vendepunkt ønsket å gjøre det rette.
Men hans grådighet eller besettelser vender ham bort fra det.
Det begynte å åpne ideen om å yte rettferdighet til en karakter
og mer rettferdighet enn noen gang i tegneseriene, ærlig talt.
Mandarinen er en merkevare som vi ønsket å skrelle bort
for å forstå personen bak den tittelen.
Hvis det var noen i verden som umiddelbart ville bryte klisjeen
om den bartesnurrende skurken, ville det vært Tony Leung.
Og kutt. Greit.
-Det var veldig bra. -Ikke sant?
Det var supert.
Jeg kan fortsatt ikke tro dette.
Men jeg filmet akkurat en scene med Tony Leung,
og hvis du er interessert i asiatiske filmer,
2. mars 2020
vet du at Tony Leung er en legende.
Når jeg snakker med foreldrene mine, åpner de alltid med det samme spørsmålet.
Ikke om hvordan det går eller om jeg sover godt,
men om jeg jobbet med Tony Leung den dagen.
Perfekt.
Da jeg fant ut at han har en rolle i filmen,
falt jeg nesten ut av stolen, for for meg er det...
Helt genuint en av mine favorittskuespillere.
Denne gangen tror jeg historien prøver å nærme seg
Mandarinen i et mer
menneskelig perspektiv.
Måten Tony Leung ser karakteren på,
er forankret i Wenwus smerte
og i Wenwus desperate ønske om å bli elsket
og å vise kjærlighet, uten å vite hvordan han skal gjøre det.
Om jeg ikke hadde tatt dem av,
ville de ikke ha våget å gjøre dette.
Jeg tror det Destin var ute etter,
var å se på De ti ringene og kraften
og udødeligheten de brakte.
Det er en slags metafor for avhengighet, på en måte.
Jeg hadde ideen om at når de slås på,
ville ringene stige oppover armen.
Og så får man se at det er der
og tilfører den energien og kraften
som ringene gir til hele kroppen.
Wenwu blir tiltrukket av denne kraften. Nesten som et rusmiddel.
CHRISTOPHER TOWNSEND SJEF FOR VISUELLE EFFEKTER
Så vi prøver å få ringene til å gi inntrykk
av at de går gjennom armene hans,
og at blodårene gløder når han blir kraftigere av dem.
Ringene er også hans lenker.
De er det som hindrer Mandarinen
i å være den personen han er ment å være,
og som hans kone mente han kunne være.
Til syvende og sist er dette en historie om hvordan denne familien
mistet hverandre idet
moren deres, som var limet i familien, ble drept.
Dette er ikke den samme faren som var der da han var en gutt.
Dette er en mye slemmere og mer herdet far
som har blitt preget av tragedie.
Spillehulen er en historie fortalt med tilbakeblikk.
Det Shang-Chi ser,
WILLIAM POPE - FOTOGRAF
er at faren hans er et monster,
og godheten i livet hans er borte, og han sitter igjen med dette monsteret.
Det er det scenen handler om.
Barnet og barnets forståelse av det.
Så i stedet for å gå ned til enden av rommet
hvor Wenwu banket alle sammen, ble vi hos gutten.
Vi så guttens ansikt idet han så det som skjedde,
Råopptak
som vi kan se i speilet bak ham,
eller vi gikk bak ham og så det han så.
Men vi kom alltid tilbake til ham.
Og vi gjør det i ett, så vi kan føle den samme skrekken som han føler.
En blodgjeld må betales med blod.
Wenwu er den tragiske karakteren.
Selv om han er så mektig med ringene,
var han ensom hele livet til han møtte kona si,
og jeg tror det er den lykkeligste tiden i hans tusenårige liv.
Jeg tror at når folk ser filmen på kino,
vil de se denne sekvensen og tenke:
"Selvfølgelig fant de en vakker foss
"midt i en skog som er perfekt opplyst."
Men i virkeligheten har alt fra jorda
som er på bakken akkurat nå, til bladene
og hver eneste gren av bambus, blitt nøye designet.
Det er et av de nydeligste settene vi har bygget til denne filmen, synes jeg.
Det er virkelig bittersøt for meg,
for jeg ikke er født ennå på dette tidspunktet.
Noe av det vi ønsker å formidle med alle settene knyttet til Li,
er at de utnytter de fem elementene, som er en kjernetanke i kinesisk kultur.
SUE CHAN - PRODUKSJONSDESIGNER
Ild, metall, vann, jord og ved.
I kinesisk kosmologi er dette de fem grunnleggende elementene.
-Dette ser så bra ut. -Er du ikke lei av det ennå?
Så vakkert.
Ideen er at alle disse tingene er i harmoni i Lis liv,
og de er i harmoni i settene der Li dukker opp,
og hun bruker tai chien sin,
som Brad så fint har koreografert,
som også handler om balanse og å være i ett med naturen.
Da vi først fikk med Brad Allan,
BRAD ALLAN - ANDRE ENHETSREGISSØR / ANSVARLIG STUNTKOORDINATOR
var det så viktig for oss alle,
og Brad inkluderte at vi behandler alle kampsportene i filmen
med den respekten de fortjener,
og Brad fikk med noen virkelig fantastiske koreografer
fra Kina og Hongkong for å rotfeste all koreografien vår
og alle kampsportstilene, for å vise respekt for alt som kom før.
Det er så sjelden man kan beskrive
en kampscene som vakker og rørende.
Peng og Chris gjorde en fantastisk jobb med å lage en kampsekvens
som virkelig forteller historien om en ekte menneskelig forbindelse.
Destin har en veldig sterk visjon.
Vi ga ham mange forskjellige ideer og forskjellige design.
Der burde ringene allerede fly.
Så jeg synes vi bør fjerne dette opptaket
og kanskje justere koreografien i neste opptak.
Han vet hva han trenger til historien sin,
og det var nyttig for oss å se
hva vi kunne fjerne eller beholde for å være sikre på
at vi fortsatt forteller historien som han ønsker å fortelle.
Mange av bevegelsene til Lis karakter
og hennes filosofi, er forankret i Tai chi,
som er det motsatte av aggresjon.
Det handler om å ta noens aggressive styrke og angrep
og snu den energien tilbake mot dem.
Stilen i tai chi er ikke bare kampsport.
Det er også en kultur og en filosofi.
Det er veldig vanskelig å sette den stilen inn i filmen,
spesielt til en Marvel-film.
Vi må komme med mange ideer
om hvordan vi skal kombinere stilen med spenning
og fortsatt respektere den opprinnelige kulturen og filosofien.
Tai chi ser veldig enkelt og grasiøst ut,
men det er faktisk det vanskeligste å lære.
Hver bevegelse har en motbevegelse på den andre siden.
Så det tok meg bokstavelig talt uker bare å forstå konseptet.
Tony fikk det til å se så enkelt ut.
Han lærte alle bevegelsene sine i løpet av de to første dagene,
mens det tok meg uker å huske alle mine.
Jeg gjorde det som heter tigerklo.
Det er mer en symbolsk ting, mener jeg.
Det er et symbol på karakterens sinnstilstand.
Det føles som om det representerer aggressiviteten
og sinnet i Wenwus karakter.
Klar, og sett i gang.
Hver karakter har sin egen kampstil.
Vi ønsket at hver persons karakter, følelser,
eller motivasjoner, eller plottet skulle bæres videre av kampen.
Det er bedre enn dette.
Hver actionsekvens har en egen stil og smak.
Vi har vært så heldige å få jobbe med forskjellige designere,
forskjellige koreografer, og alle har sin egen stil.
Vi henter mange elementer fra kinesisk kung fu,
men samtidig synes jeg det er viktig å skille
mellom en kung fu-film og en Marvel-film.
Og jeg mener at Shang-Chi i sin kjerne er en Marvel-film.
Det kampsportfilmene og Marvel-filmene har til felles,
er at de uttrykker karakter gjennom action.
Det Destin og denne filmen har gjort så bra,
er at scener som vanligvis ville vært dialogdrevne,
er drevet av action og slåssing.
Og det er en flott måte vi har klart
å hedre sjangeren på, samtidig som den føles som en Marvel-film.
Vi er midt i busssekvensen vår,
25. februar 2020
som er første gang Shang-Chi avslører
til sin beste venn og til verden
at han faktisk er ekstremt dyktig til å slåss.
Er det kanskje en matbit jeg kan ha kjøpt på veien?
-Eller en boba? -En matbit? Spiser du?
En boba? Selvfølgelig en boba.
Vi trengte noen som kunne forankre Shang-Chi,
og forankre ham i asiatisk-amerikansk kultur.
Det er ingen som er bedre til det enn Nora.
Det er det høyeste jeg har sett en paraply.
Jeg har aldri sett en paraply så høyt før.
Det er som Frihetsgudinnen, ikke sant?
Jeg føler sterk tilknytning til Katy.
Jeg tror alle med innvandrerbakgrunn,
i mitt tilfelle som minoritetsamerikaner,
alltid vil ha den typen dualitet
og følelsen av å slite når det gjelder å finne sin egen identitet.
Og jeg synes Katy legemliggjør det.
Hun er ikke nødvendigvis imot å omfavne kulturen sin,
men hun vet at hun er mer fremmed for den.
-"Å gå videre" er en amerikansk idé. -Du er amerikaner, mamma!
Hun tolker Katy på en så morsom og unik måte.
Og det vi fant ut med en gang,
er at vi har en naturlig kjemi når vi jobber sammen.
Og det sier noe om forberedelsene og arbeidsmoralen hennes, mener jeg,
og også vår felles evne til å være tullete med hverandre.
Her om dagen gjorde jeg en u-sving inn til en parkeringsplass ved hjelp av...
Greit, gjør dere klare. Bare rumpeballene mine.
Busscenen er egentlig Shang-Chi som blir avslørt for Katy for første gang.
Det er det som er det viktige i scenen.
Katy innser at denne saktmodige fyren,
ikke trengte hennes hjelp.
Den ble fortsatt filmet den siste uken vi var her.
Ja, den var begynnelsen og slutten på hele opptaket vårt.
Jeg kalte den veien til ingensteds. Den tok aldri slutt.
Ja, det var veldig gøy i begynnelsen, og deretter veldig klaustrofobisk.
Når man jobber med noen av de beste stuntkoordinatorene
og kampkoordinatorene i filmindustrien,
og finner på denne sekvensen i løpet av de siste,
-hvor mye tid har gått, fire måneder? -Fire måneder.
-Sju måneder. September, ikke sant? -Ja.
Oktober, november, desember, jan... Fem.
-Så, det har gått... -Ja, fem.
Ok, Yung kan ikke telle. Men det har gått mange måneder.
Det er en versjon av denne filmen som er veldig Jackie Chan.
Den er rekvisittbasert og komisk, men også veldig ekte og praktisk.
Stuntkoordinatoren vår, Brad Allan,
var med i Jackie Chans stunttropp
og bidrar med fantastiske ferdigheter og talent,
og har med mange av de menneskene som gjorde de filmene så gode.
-Hva er stilen i denne kampen? -Mannen med planen.
-Koreografien, altså? Hva... -Stilen.
-Har du noen referanser den kommer fra? -Ja.
Denne stilen kommer fra oss, der vi kommer fra. Jackie Chans stunt.
Vi er påvirket av Jackie Chan.
Men ingen stil er en stil,
ANDY CENG - KAMPKOORDINATOR
som Bruce Lee sa.
Det er da en Shang-Chi-stil.
Det er derfor vi lager en Shang-Chi-stil.
Alt man kan nevne, har vi med.
Men vi vil ikke basere oss på én ting.
Vi ønsker å ta utgangspunkt i karakteren og situasjonen,
og vi skaper det som gjør Shang-Chi enestående.
Favoritten min er denne sekvensen
hvor jeg får gjøre dette.
Løpe opp hit.
Litt sånn.
Det vi først og fremst skal gjøre innen visuelle effekter,
er å sette San Francisco utenfor vinduene.
Belysningen er rigget for å etterligne belysningen
på vei gjennom gatene,
men også for å fjerne vaiere og rigger som stuntfolkene...
-Er det sant? -Ja, for meg er det enkelt.
Alt er synlig på kameraet.
En av tingene Chris stadig sier,
er at det alltid er bedre å prøve å gjøre det på ekte.
Å forsterke noe som er forankret i virkeligheten,
mener jeg lar et publikum ikke bare slå av hjernen og si
at det er lagd på data.
Vår rolle var å bygge en rigg som kunne simulere den slags bussbevegelser.
DAN OLIVER ANSVARLIG FOR SPESIALEFFEKTER
For akkurat denne bussen, bruker vi en seksakset gimbal.
Den seksaksede gimbalen gir oss seks frihetsgrader.
Vi har heave, som er opp og ned. Vi får pitch, som er frem og tilbake.
Vi får rull, fra side til side. Og vi får slingring også.
Alle disse bevegelsene kan programmeres inn i systemet
for å gi bussen stort sett alle bevegelser som kan virke ekte.
Vi måtte koreografere kampene i henhold til gatene i San Francisco,
med fallene, kurvene, svingene og kryssene,
og sette det inn i kampen.
Jeg ble bilsyk i den greia.
Du ble faktisk dårlig.
Da den ble snudd til siden,
virket det gøy å gå på for å regissere,
og jeg gikk på, og hodet mitt begynte å...
Jeg klarte det ikke.
Det vi har her, er en liten sklie på taket av bussen.
Dette er et av favorittstuntene jeg har måttet gjøre så langt.
Det er å gjøre dette.
Mente ikke å gå så langt.
Greit, nå setter vi i gang! Og, tre, to, én, action!
-Kutt! Går det bra med deg? -Ja.
Hva skjedde? Den ble ødelagt.
Det handler om å bruke jevnt trykk og jevn fordeling av varme.
Kunne vært litt mer overbevisende.
-Og så... -Det er ikke verst.
Og når jeg hopper, kan jeg slenge bena lenger bak,
men det er...
Du gjorde ansiktsjusteringen. Jeg elsker den. Det er gøy.
Jeg går til hjørnet, som er bedre.
Kan du ta grepet igjen litt raskere?
-Det er for mye hengetid. -Ja. Klart det.
-Vil du prøve en gang til? -Ja, det vil jeg.
Og, tre, to, én, action!
Jøsses. Det var slutten på vår tid i bussen.
Jeg må si at det var et hat-elsk-forhold.
Mange gode stunder. Mange vonde øyeblikk, som å bli truffet i leggen, to ganger.
Unnskyld meg, jeg holder på...
Bare et snakkende hode. Unnskyld meg.
Vi fikk filmet i omtrent åtte eller ni uker
før COVID feide over verden, og produksjonen stanset.
Det ble veldig tydelig at vi ikke kunne fortsette.
Vi sluttet å filme,
CHARLES NEWIRTH - PRODUSENT
vi sendte mange hjem, tilbake til landene deres.
Noen ble her.
Destin, regissøren, ble her og fortsatte å gjøre litt etterarbeid,
for vi hadde filmet omtrent en tredjedel av filmen allerede.
Vi filmet i riktig rekkefølge, så vi fikk begynnelsen av filmen ferdig
og redigert i løpet av den tiden vi ikke filmet.
Vi fikk prosessert mange visuelle effekter, og generelt
finpusset filmen på en måte som vi ellers aldri får.
Det var en veldig stor beslutning å stoppe alt.
Og så ble det et ukentlig eller månedlig gjensyn,
for å prøve å finne ut når det kunne være trygt å fortsette.
Vi visste at vi måtte få på plass mange regler.
Det talte til vår fordel at vi filmet i Australia,
og Australia hadde svært få tilfeller
i forhold til USA når det gjaldt COVID-smittede.
Når vi endelig fikk grønt lys til å fortsette,
var det helt utrolig.
Jeg kan ikke tro at jeg sier dette,
24. juli 2020
men dette er vår første dag tilbake på settet
siden pandemien startet,
og det er et så stort øyeblikk for oss alle.
Ja, det er ærlig talt en ubeskrivelig følelse.
Jeg føler meg takknemlig for å ha en jobb akkurat nå,
og jeg føler meg ekstra heldig som får jobbe med dere alle
og lage en morsom scene som dette. Så takk, alle sammen.
Vet ikke hvorfor jeg viste fingerhorn.
De gylne dolkers klubb er en blanding mellom et diskotek
og en massiv slåssklubb.
Jeg likte tanken på Shanghai-reklamene fra 1930-tallet,
hvor man hadde kvinner i vakre klær
som solgte sigaretter eller hva som helst.
Og den estetikken var den første ideen
vi hadde til graffitien i nattklubben.
Og så tok mitt fantastiske grafisk design-team den ideen
og blandet den med moderne graffiti og asiatisk graffiti,
vestlig graffiti, og vi kastet alt sammen i blandingen
og endte med en virkelig flott estetikk, synes jeg,
til den nattklubben. Den føles frisk og moderne.
Hun begynte å filme denne scenen før pandemien.
For å fylle stedet, bestemte vi oss for å ansette disse herlige skuespillerne,
som er utstillingsdukker. Og de er her
og blir plassert rundt omkring på hele stedet
for å prøve å fylle stedet og få det til å se ut som det er masse folk her.
Xu Xialing!
Shang-Chi måtte ha med seg to sterke, kvinnelige karakterer
som representerer de to verdenene han kommer fra.
Meng'er representerer den moderne, kinesiske kvinnelige opplevelsen.
Vi lette lenge, og det var viktig for oss å finne en skuespiller
som var fra Kina, som vokste opp der, og som har
mandarin som morsmål.
Meng'er er absolutt den mest tullete i gjengen.
Hun stråler og er en gnist, og får oss alltid til å le.
Hun er alltid den første personen ved snacksbordet.
Simu er akkurat som broren min.
Ja. Noen ganger irriterer han meg, noen ganger tar han vare på meg.
Men mesteparten av tiden, irriterer han meg.
Slåss mot meg, bror.
Jeg skal ringe agenten min.
Han kan ikke slåss mot meg.
Men ærlig talt, gir han meg en genuin søskenfølelse,
på og utenfor settet.
Kampen mellom Shang-Chi og Xialing
ville vi skulle føles som en bror og en søster som krangler,
men gjør det gjennom et fysisk uttrykk.
Tre, to, én, sett i gang!
Jeg har tre søstre og to brødre.
Så jeg vet hvordan det føles å være i den tilsynelatende veldig aggressive,
emosjonelle kampen,
men å vite at man fortsatt er på et trygt sted,
fordi man aldri ville skadet den andre på ordentlig.
Det er gøy og brutalt,
men det er også bare å se to søsken komme seg gjennom dritten sammen.
Kutt!
Jeg glemte den delen.
-Zhang, går det bra? -Ja, det går bra.
Det som har vært ekstremt gledelig for meg,
var å se Meng'er fra hun ankom til nå.
For jeg har sett en slåsskjempe komme ut av et barn.
En annen stor actionsekvens er en stillaskamp.
Som er utenfor bygningen, omtrent 20 etasjer oppe.
Faen ta deg! Jeg gjør ikke dette!
Når man faktisk setter folk i den rette veggen...
Det er veldig vanskelig. Så vi bygde en vegg som heller 45 grader.
Spesialeffektavdelingen bygde dette settet på en utrolig rigg
som lener hele settet tilbake 45 grader,
så stuntavdelingen kan jobbe med settet
enten i vertikal posisjon eller i 45 graders posisjon.
Jeg er her med en av mine stuntdobler, Sunny.
Sunny er en av dem som setter livet på spill hver dag.
Og gir 100 prosent av sinnet, kroppen
og sjelen til håndverket sitt.
Tre, to, én, action!
Stunt-teamet...
Det er ting de gjør
som jeg ikke ville gjort uansett hva jeg fikk.
Alle skuespillere ønsker å gå på talkshow og si
at de gjorde sine egne stunt, men virkeligheten er
at disse folkene er profesjonelle, de har trent hele livet,
de trener hver eneste dag.
Det blir respektløst mot innsatsen deres å si at jeg gjør alle mine egne stunt,
for det er ikke sant.
Simu hadde veldig lyst til å gjøre mange av dem.
Han er alltid skuffet når doblene noen ganger går inn,
og man kan se Simu faktisk være lei seg noen ganger.
Han vil virkelig gjøre det.
Det viser hvor gjerne han vil det.
Og hvor glad han er for å gå fram og gjøre disse tingene.
La meg prøve en gang til, for jeg føler at vi er nærme.
Og hvis vi ikke får det til, kommer vi tilbake.
Greit.
Er det han sa om din mors landsby sant?
Hun fortalte oss historier om Ta Lo da vi var barn.
Ta Lo var et utrolig sett.
Det føltes virkelig som om vi var et helt annet sted.
Prospect naturreservat
Sue og teamet hennes bygde en hel landsby som vi kunne filme i.
Vest-Sydney
Det er utrolig hva hun og teamet hennes satte sammen.
Det er transformativt.
Når vi sa at vi skulle på settet, sa vi bare at vi skulle til Ta Lo.
Det er veldig viktig å bygge settene praktisk talt så mye som mulig.
Og spesielt i landsbyen,
bestemte vi oss for å bygge alle bygningene
på den måten de kan ha blitt bygget på.
Vi studerte kinesisk arkitektur,
og vi bygde dem på en måte som ville gi mening.
Vi måtte komme og jevne ut en del
for å bygge alle bygningene våre.
Som dere kan se, har hver av dem et lite steinfundament,
noen større enn andre.
Vi ville ha tempelet i midten
fordi forestillingen om forfedrene og en lang rekke beskyttere
var en stor del av det Destin ønsket å formidle, på den måten
at en person er formet av hvor de kommer fra.
Detaljnivået når man går rundt i landsbyen,
når man ser de enkelte husene og tempelet...
Det er helt fenomenalt.
De bygde fullstendige hus med toaletter i.
Kanskje ikke toaletter her, for jeg vet ikke om det er stilen,
men poenget er at de legger inn vann, og det er utrolig.
Å gå inn på våpenlageret og plukke opp et verktøy
og vite at noen tok seg bryet med å lage dette verktøyet
som er spesifikt for å kutte drageskjell.
Alle disse detaljene kommer kanskje ikke med på lerretet,
men de gjør det gjennom det de gjør med en skuespiller og deres prestasjoner.
Til og med gulvet i et hus man kanskje aldri ser innsiden av,
hadde dypgrønne fliser.
En latere filmskaper ville sagt:
"Det har ikke noe å si, Publikum ser det ikke."
Men skuespilleren ser det, og det mater skuespillerens energi.
Det plasserer skuespilleren i denne vakre landsbyen.
Og hvor enn vi så, ble vi matet denne fantastiske atmosfæren.
Fordi Ta Lo på en måte er et overnaturlig, interdimensjonalt sted,
hadde vi mange kreative friheter til å introdusere skapninger
som ikke finnes på ordentlig.
Vi har mange som er påvirket av gammel kinesisk folklore og kultur.
Ting som revene med ni haler, ildfuglene og Ch'i-lin.
Det er en hestelignende, dragelignende, hjortlignende skapning,
og jeg har en tatovert på ryggen og har hatt den i årevis.
Nå er det en i filmen, og det er fantastisk.
Det er superkult.
For en rar hest.
Hvorfor ser den på meg?
Fu-hundene, som ser litt ut som løver og litt ut som hunder.
Det er alltid en på hver side av en inngang.
De er veldig integrerte i kinesisk mytologi.
Det er fantastisk å endelig se dem som levende.
Jeg har en herlig følgesvenn som heter Morris,
som er et kjæledyr, en følgesvenn, en guide og en mentor.
Min animus.
Hva er det?
-Hva da? -Det.
Dette er Morris.
Morris er basert på en hundun, som er en mytologisk karakter,
ansett for å være en slags gud for kaos og forvirring.
Vi bruker dette kosedyret som det vi kaller en proxy,
som gir skuespillerne en rekvisitt,
så de fysisk kan holde noe og reagere på det.
På et tidspunkt spurte vi faktisk Sir Ben
om vi kunne bytte denne med noe annet,
men han sa: "Nei, jeg har blitt ganske glad i Morris."
Jeg skapte et bånd med Davi, som driver Morris.
Jeg sa: "Davi, du er dukkeføreren min.
"Du er min medskuespiller. Vi må bygge et forhold."
Så jeg jobbet ikke med en abstrakt, grønn klump.
Jeg jobbet med en skapning,
for Davi var så følsom i scenene, og kunne si:
"Hva ville Morris gjort nå?"
Han ville nok hoppet opp, eller ønsket å bli kilt,
eller vært redd,
eller å ha lyst til å vekke eieren sin.
Perfekt. En grønnskjerm, og visuelle effekter trenger ikke være dødelige.
Dere var alt for henne.
Hun visste at en dag ville dere komme hit,
og ba meg forberede noe til det.
Jeg visste at jeg ville få en drakt. Alle superhelter har en drakt.
Vår første dag med drakten.
Noe som er veldig spennende.
Shang-Chis heltekostyme var en Marvel-illustrasjon av Andy Park.
Han begynner definitivt å legge bak seg noe av sin amerikanske kultur
og klesstil, og nærmer seg sakte sitt sanne jeg.
Det viktigste jeg prøver å gjøre som karakterdesigner,
er å innføre en historie i utseendet hans.
For Shang-Chi handler historien hans egentlig om familien hans.
Moren hans kommer fra Ta Lo,
så fra den store beskytteren,
ønsket jeg å innlemme drageskjell og drageskinn.
Når det gjaldt trekantmotivet,
fikk jeg ideen om å inkludere den uendelige eller endeløse knuten.
Det er et symbol som har blitt brukt i ulike kulturer
i tusenvis av år.
Og absolutt i kinesisk kultur.
Det symboliserer den endeløse syklusen av liv og død og gjenfødelse,
som definitivt gjelder for historien om Shang-Chi.
Da han rømte, kom han til USA.
Så selv om han ble gitt drakten, ville jeg at ett element skulle være hans.
Derfor ser man ham med Air Jordan-sko.
Han er også et produkt av faren sin.
Så, på slutten av filmen, mottar han De ti ringene, som fullfører utseendet.
Man ser moren hans, man ser faren hans,
man ser da han bodde i USA og skoene hans.
Så det forteller hele historien om hele reisen hans.
Selvfølgelig kan man ikke gå og kjøpe drageskinn.
Det betydde at vi måtte skjære ut alle skjellene,
og deretter støpe hundrevis og tusenvis av skjell.
Og drakten har faktisk omtrent 14 000 bittesmå individuelle skjell
limt på for hånd av teamet vårt.
Det var ærlig talt følelsesladet å prøve den for første gang.
Jeg forsto vekten og tyngden og betydningen av hva det betydde,
og forståelsen av hvor utrolig få mennesker
som opplever den slags følelse.
Hvordan føler du deg? Hvordan føles det å ha på drakten for første gang?
Ikke sant? Det er sånn jeg føler det.
Vi er i bambusøvelseskuppelen,
hvor Shauns karakter i filmen i bunn og grunn lærer
en helt ny kampsportstil av tanten sin.
Det var veldig gøy å se Michelle gi Simu juling.
Det var veldig surrealistisk å filme den scenen med Michelle,
for jeg har vært en stor fan av henne så lenge,
og å få møte henne og jobbe med henne
og finne ut hvor herlig hun er, hvor tøysete hun er,
hvor rar hun er,
og hvor gøy hun er, var et stort høydepunkt for oss alle.
Når det gjelder asiatisk representasjon, og særlig kvinnelig asiatisk,
har Michelle aldri spilt noe annet enn sterke kvinner,
og å vokse opp med å se noen sånne
påvirker hvem man vil bli og hvordan man ser seg selv,
særlig når vi ikke er mange.
Å jobbe med Michelle, som er så flink.
Når man gjør tai chi med to personer, er det som en dans,
og man flyter bare så godt som den andre personen flyter.
Hun er så stødig og grasiøs i alle bevegelsene sine.
Jeg føler meg litt ubrukelig sammenliknet med henne,
men heldigvis er det grunnlaget i kampen til å begynne med.
Så jeg tror jeg spilte min rolle veldig bra.
Godt jobbet.
Ja!
Det er en morsom karakter å spille. Tanter er alltid gøye.
Karakteren min hjelper ham å forstå at man må vite hvem man er,
og det eneste som lar en kjenne og elske seg selv,
er at man aksepterer hele pakken.
Dette er den store, siste kampsekvensen vår,
hvor organisasjonen De ti ringer møter styrkene fra Ta Lo.
Dette er en vill forsamling av kampsportmestere.
Guang Bo, som vi møter i den mystiske landsbyen Ta Lo,
spilles av en fantastisk skuespiller, Yuen Wah, en kampsportlegende,
som doblet for Bruce Lee,
som bidrar med masse kunnskap til filmen.
Nå begynner vi. Klar, og action.
Det er alltid en utfordring å prøve
få det til å se ekte ut uten at noen blir skadet.
Vi har noen kamper med mange våpen.
Og som i alle filmer, når man setter dem så tett
og pinnene er to meter lange og de svinger dem rundt,
det var store utfordringer.
Vi må trene alle. Det er statister med spesielle ferdigheter,
de har alle erfaring med kampsport.
Action. Klar, og action!
Det blir veldig komplisert,
for noen ganger må vi filme forgrunnen.
Skuespilleren kjemper med de forskjellige delene av en bakgrunn.
Så de jobber faktisk hardest
fordi de kjempet mot solen og kjempet hele dagen.
Det var ikke lett.
Her er en historie. Jeg kommer på jobb, og de sier:
"Hør her, stuntdobbelen din kommer til å bli satt i en vaier-rigg
"og bli slengt 12 meter ut den veien.
"Og du skal ikke gjøre det."
Og jeg sa: "Visst pokker skal jeg det.
"Ta på meg den selen med en gang."
Tre, to, én, action!
Og kutt!
Det er ganske kult.
Simu er modig og dristig.
Han jobber utvilsomt veldig hardt.
Han er alltid klar.
"La meg gjøre dette. La meg gjøre det." Og jeg sier: "Bare sett deg ned."
Bare for å gjenta, i denne scenen,
må jeg kjempe mot tre demoner, og så ta imot søsteren min
som blir tatt av et tentakkelbeist i luften.
Klar? Og dra!
Smerten er ekte.
Ja, det var ikke mye skuespill på gang.
Og man blir dratt ut to veier.
Vi går inn i vår siste uke.
Vi er på siste kilometeren...
17. oktober 2020
...av...
...av maratonet.
Man kan føle utmattelsen og slitenheten på hele settet,
men alle klarer seg fortsatt.
Hvordan føler du deg, Alex?
Jeg føler meg topp.
Jeg er ikke ferdig om tre dager, men 3. november.
Jeg har litt over en uke igjen.
Det visste jeg ikke. Nå høres jeg ut som en idiot.
Jeg vet ikke hva jeg forventet da vi begynte.
Det er min første spillefilm av noe slag.
Enn si en spillefilm på denne størrelsen og med dette omfanget.
Så gjør du bevegelsen din. Det er slik du saler.
Bevege meg? Hva i...
Jeg tror bare jeg er overrasket over hvor kvernende alt sammen er.
Greit, en gang til.
Det er en drøm å være her hver dag og å jobbe
med min første film,
men også med en av de eneste filmene som kan filmes i hele verden akkurat nå.
Men det er virkelig... Ja, det er hardt.
Det er mye slåssing.
Noen ganger skulle jeg ønske Shang-Chi var en mester i ikkevoldelig deeskalering.
Du var der da de kom etter henne og gjorde ingenting.
Du så henne dø fra et vindu!
Når vi ser Shaun møte faren sin for første gang,
er han emosjonelt sett ute av kontroll.
Han lar sinnet ta overhånd.
Og han blir kontrollert av følelsene sine,
i stedet for å kontrollere dem.
Du lærte sønnen din opp som morder. Var det dette du ønsket?
For Shaun representerer faren og moren
to veldig forskjellige deler av personligheten hans,
og han føler ikke at han hører hjemme i den ene eller andre verdenen.
Han har tusen år med synd og ødeleggelse
som bor et sted inne i ham fra faren hans,
og han har en fredelig, men mektig motsetningen til det,
som også bor i ham, fra moren hans.
Reisen hans er ikke så enkel som å bare avvise pappa og hente inn mamma.
Det er han som anerkjenner at begge er i ham,
og at begge verken er gode eller onde.
De er bare en del av ham, og det er det han må forholde seg til.
Når han erkjenner det,
det er da vi ser ham suse opp av vannet på en drage.
Når han gjør sin første positur, kan man se
at han er på et sted han aldri helt har vært før.
Han er veldig jordet og rolig.
Han må fortsatt stoppe faren sin, men han gjør det ikke av sinne.
Han gjør det av kjærlighet.
Jeg synes vi gjorde den actionsekvensen veldig vakker.
Jeg synes at forholdet og historien
er veldig interessant i kampen.
Ja, man ser ting som Li gjør mens han kjemper mot Wu,
og man begynner å se mer av moren hans skinne gjennom
Shaun, mot slutten, som kulminerer i
en slags perfekt sammenslåing av far og mor i Shaun.
Shaun og Wenwu prøver å finne hverandre igjen,
i stedet for at det handler om hvem som er sterkere enn den andre,
hvis kampsport er bedre. Det er som om
dette er en familie som prøver å finne sammen igjen.
Og jeg synes det er veldig vakkert i en kamp.
Det har virkelig vært utrolig å se Simu synke inn i denne karakteren
og ta fullstendig eierskap over den.
I løpet av dette året, har jeg sett ham
på mange måter gjennomgå reisen som Shang-Chi gjennomgår.
Shang-Chi starter i denne filmen
helt ute av sitt element
og lærer i løpet av denne reisen
hvordan å kjenne og være fornøyd med seg selv,
og se seg i speilet og være stolt av det man ser.
Og jeg har sett Simu virkelig treffe den karakteren.
Det var en veldig inspirerende og rørende opplevelse å være vitne til.
Og kutt.
Avslutningsbilde til vår Meng'er og vår hovedmann, Simu.
Avsluttende bilde.
24. oktober 2020
Endelig!
Jeg var et barn som ble født på andre siden av kloden,
som immigrerte da jeg var veldig ung
og hadde foreldre som aldri engang drømte om
å la sønnen deres bli skuespiller.
Det føles som om jeg ble revet ut av livet mitt og sendt på denne ville reisen.
Og jeg prøver fortsatt å finne ut hvorfor jeg ble valgt.
Jeg er målløs. Dette er helt utrolig for meg.
For meg er dette like mye som en Askepott-historie
som noe annet man kan høre om.
For et år siden var jeg bare en fyr,
og nå, av en eller annen grunn, er jeg en superhelt,
og dere bidro alle til å realisere den drømmen.
Og jeg er ærlig talt så imponert over alt arbeidet deres.
Jeg vet at det ikke betyr så mye
når jeg sier at dere er det beste filmteamet jeg har jobbet med,
men dere er nok det beste filmteamet jeg noensinne får jobbe med,
og sånn er det.
Som en som liker film, vokste jeg opp med amerikanske filmer,
og jeg har aldri sett karakterer som meg selv på skjermen.
Det er utrolig meningsfylt.
Det er utrolig viktig.
Jeg har vokst opp med Marvel Comics og vet litt om Marvel-verdenen.
Og jeg har aldri sett en superhelt som likner på meg.
Og jeg er veldig fornøyd, for det er virkelig på tide
at de små guttene og jentene våre kan si
at de også er superhelter.
Når man ser en superhelt, ser man seg selv.
Jeg tror det er det virkelig viktige som filmer som denne gjør for barn.
De lar dem føle muligheten,
og det kommer til å styrke det,
og vil forhåpentligvis fortsette å åpne døren for flere filmer som denne.
Jeg håper Shang-Chi er et nytt skritt.
Hvis Shang-Chi er slutten, har vi mislyktes.
Jeg kunne ikke vært mer stolt av måten denne filmen har latt oss gi
mer representasjon, både foran og bak kameraet.
Og jeg tror verden er sulten på filmer som gjenspeiler hvem vi er
og alle våre farger.
Jeg tror Shang-Chi har en veldig lys fremtid innen MCU.
Når jeg ser frem til superlag og krysninger,
føles Shaun som et enormt, uutnyttet reservoar
av store muligheter fra Simu og flere.
Og det var forestillingen vår. Takk for at dere så denne dokumentaren.
Jeg håper dere lærte noe om magien med filmskaping,
eller noe om Marvel eller filmer eller hva som helst.
Men det har vært meg en glede å tilbringe denne lille stunden med dere,
og jeg gleder meg til dere skal se filmen.
Ha det fint.
Jeg tror ikke dette blir med i dokumentaren.
Norske tekster: Audun Magnus Moss