Timjan...
TIMJAN
Nej, "Tid".
Tack. Mycket bättre.
Tid...
För vissa är tiden ett hjul.
En oändlig upprepning av vad som har varit och vad som ännu inte hänt.
Som upprepas oändligt.
För andra är tiden en pil.
Som troget rör sig framåt.
JANUARI
Vi påbörjade Loki den 10 februari 2020,
klockan åtta på morgonen
och avslutade produktionen 299 dagar senare.
Ungefär 7 176 timmar.
Eller 430 560 minuter,
där vi arbetade, andades och drömde med serien.
Minska den siffran med många smarta redigeringar,
så får du sex avsnitt.
Totalt 280 minuter och 17 sekunder av tv-program.
Minska den upplevelsen ännu mer.
så blir det det en entimmes...
...dokumentär, på ett ungefär.
En relativt kort tidskapsel.
Ett minne av det förflutna.
Med tanke på begränsningarna borde vi inte slösa en sekund.
Låt oss börja från början.
INSPELNING AV LOKI: DAG ETT
Vid slutet av den första dagen fattar jag inte att jag gör det här.
Jag kan inte tro att det händer.
Jag bar den här kostymen för tio år sen.
SKÄLMGUDEN
Jag kan inte fatta att jag fortfarande bär den.
Och jag är så taggad över den här serien.
Jag är så tacksam mot er alla för allt ni ska göra i den.
Så tack för dag ett av 849.
Och så går vi vidare.
LOKE/EXEKUTIV PRODUCENT
Jag minns när jag såg den första Iron Man 2008.
Jag var i Sverige och jobbade på ett projekt med Kenneth Branagh.
Han gick och såg den nästa helg,
och vi tänkte båda: "Iron Man var enastående."
Och sen fick han jobbet att regissera Thor...
Jag skämtade om, du vet...
Vi var visst på scenen
och jag kom in med en tom vattenkylare och låtsades att det var Tors hammare.
Han kunde bjuda in mig till provspelning,
för han visste att det skulle bli en stor chans för många människor.
Det var länge sen jag såg dig le.
Jag minns tydligt de första provspelningarna.
Jag minns nästan scenerna. Det var en scen mellan två bröder,
de kunde inte avslöja karaktärsnamnen.
En hette Michael. Den andra hette Lucas.
Jag lärde mig replikerna till båda.
Så du menar...
...att våra vänner kommer att stå med mig och försvara vårt hem,
men inte min egen bror?
En månad senare fick Chris Hemsworth och jag rollerna samma dag.
Vi fick dem samtidigt, och när jag träffade honom tänkte jag:
"Detta är början på en fantastisk resa.
"Jag vet inte vart det kommer att leda, men jag gillar verkligen honom.
"Det här kan bli nåt."
Från och med den stunden gav jag mig hän.
Jag gav mig verkligen hän.
Tom är en favorit. Folk älskade vad han tillfört karaktären Loke.
Han är en karaktär som alltid lyckas komma tillbaka organiskt
på nya, intressanta och spännande sätt.
Er frälsare är här!
När vi letade efter berättelser vi ville berätta på Disney Plus,
var Tom ett självklart val
på grund av karaktärens rikedom och den stora fanbasen.
Nåt hände efter första Avengers.
Det var då jag insåg att Loke som karaktär
börjar leva ett eget liv i tittarnas medvetande.
Så när det blev dags för Comic-Con 2013,
fick Kevin Feige idén att jag skulle gå ut på scenen som karaktären.
Jag sa till honom: "Det är vansinnigt och fantastiskt.
"Jag är med. Vi kör."
Det var en stund som var unik.
Jag kommer nog aldrig att uppleva en sån stund igen.
Det var som att kliva ut...
Liksom ut ur omgivningen och in i världen, som karaktären.
Att höra och känna energin i salen
var nåt jag aldrig glömmer.
Säg mitt namn.
-Loke! -Säg mitt namn!
Loke!
Och efter det, mycket generöst,
tänkte Kevin Feige, Louis D'Esposito och Victoria Alonso på Marvel:
"Loke måste hänga med ett tag till."
Jag, Loke, prins av Asgård,
Odens son, rättmätig kung av Jotunheim,
Skälmarnas gud...
Jag minns att jag träffade Joe och Anthony Russo.
Och de sa: "Infinity War är en...
"Det är en labyrintisk sak, och alla är inblandade.
"Och vi försöker fila på vad som händer i den.
"Det finns saker vi är inte säkra på än. Men...
...vi vet att filmen börjar med
"att Loke ger Tesserakten till Thanos."
Du är en hemsk bror.
"Därefter avrättas han."
Jag tittade på Kevin och sa:
"Är det slutet?"
Och han sa: "Japp."
Inga uppståndelse den här gången.
Det blir ett speciellt ögonblick...
Omedelbart tror man på Thanos makt.
Det offret betydde nåt.
Vi ville inte göra det ogjort eller låtsas att det aldrig hände,
eller på nåt sätt förminska
den känslomässiga tyngden i den scenen i filmen.
Men vi ville ha fler historier med Tom.
På väg ner för att samordna räddning.
"På väg ner för att samordna räddning."
Uppriktigt, blir du inte spyfärdig...
Tyst.
När Endgame skrevs, tanken att
nåt går fel med alla tidsresor som Avengers gör...
Inga trappor!
Tom tar kuben och försvinner.
Det är en vändning i filmen som överrumplar våra hjältar.
Det intressanta är att det är oklart.
Vi vet inte vad som händer sen.
En sak som Kevin Feige och jag pratade om var:
"Kan det vara startpunkten till ett nytt sätt att berätta Lokes historia?"
Variant identifierad.
Ursäkta?
Tv har alltid varit antihjältarnas medium.
Tänk på stora antihjältar som Don Draper och Tony Soprano.
Det finns nog med tid för att förstå vad vissa kan kalla
"skurken" i en annan film eller en annan typ av historia.
Vi ville ha så mycket startsträcka som möjligt
för att utforska hur Loke är funtad.
Vi tänkte till, och han är...
MEDVERKSTÄLLANDE PRODUCENT
...Loke har varit i bild i mindre än två timmar
under tio år, och han har gjort en enormt genomslag.
Och nu har vi plötsligt sex timmar på oss att berätta historien.
Bättre.
Det är en seriös serie, en dramatisk serie.
Det är en spännande serie,en galen serie.
Och vi har fantastiska manusförfattare med Michael Waldron i spetsen,
som försöker knäcka
den här världen och logiken i hur serien funkar.
"TVA styr all tid." Vad betyder det?
Jag tror att många förväntade sig, typ,
"nåt som Quantum Leap.
"Här rider Loke med Paul Revere
"och påverkar historien."
Och direkt jag träffade killarna sa jag:
"Vi gör nåt helt annat än folk väntar sig av serien."
Hur gick det?
När vi letade efter en regissör för serien,
fanns det många bra namn som var intresserade.
Kate imponerade mest genom sin vision av materialet.
REGISSÖR/EXEKUTIV PRODUCENT
Jag minns att min agent sa:
"Det här är bara ett första informellt möte.
"Kör inget säljsnack."
Jag ignorerade det och gjorde ett totalt säljsnack.
Hon kom in med ett säljsnack
som var det häftigaste jag nånsin sett,
som verkligen var... Vad serien har blivit.
Och jag minns att jag lämnade mötet
och tänkte att det här är en person som förstår andan
av vad vi hoppas åstadkomma.
Och hon nöjde sig inte med vår vision,
utan hon ville gå ännu längre.
Lyft era vapen samtidigt och var redo för strid.
Jag frågade henne: "Vad tror du, Kate, att serien handlar om?"
Hon sa: "Jag tror att den handlar om självacceptans.
"Du har en karaktär som inte vet hur man förändras och växer.
"Och vi har en fantastisk story som faktiskt handlar om
"att komma till rätta med den du är."
Från den stunden tänkte jag: "Hon vet vad hon gör. Hon är med."
Det var en sån mänsklig, djup insikt, så enkelt uttryck.
Jag är väl en nörd, egentligen.
Jag bara... Jag älskar att det handlar om egenkärlek
och att besegra sina demoner.
Och en sak jag alltid försöker tillföra det jag gör är
gräva i känslorna och sanningen om det,
och låta karaktärerna vara djupt bristfälliga.
För mig känns det mer verkligt.
Återigen, var inte rädda för att trampa lite på varandra.
-Okej, bra. -För det är liksom...
-Bara det är okej att vi överlappar. -Då kör vi. Kamera...
Hon har så många verkliga erfarenheter som hon använder i serien.
Hon har jobbat på många kontor som låter som TVA,
så hon skulle förstå precis vad som driver Loke till vansinne.
Tidens gång kan vara konstant...
FÄRRE MÖTEN HÖGRE PRODUKTIVITET TVA - TIDSLINJEN KRÄVER DET
...men känslan av tid är det inte.
En timme på stranden,
värma sig i havets glans av total frihet,
känns väldigt annorlunda än en timme i en tandläkarstol.
Likväl är en minut en minut.
Vi rör oss framåt en minut i taget, ett ögonblick i taget...
Sluta...
...vare sig vi vill eller inte.
...med det där.
-Och för det... -Sluta!
...kan vi tacka våra outtröttliga vänner vid Tidsvariansmyndigheten.
Det finns en organisation i historien om Marvel Comics
som kallas Tidsvariansmyndigheten.
Den har jag länge varit fascinerad av,
när jag bläddrat i serietidningar vid Marvel
under åren jag varit där.
Jag visste att det kan finnas en väldigt cool historia där.
Tanken på denna byråkrati
som i princip styr tid och rum.
-Kom. -Följ med.
Ni begår ett stort misstag.
Han är skojaren. och han är prins av Asgård,
denna skälmgud, som har en skurkaktig roll att spela.
Vi gillade idén att plocka honom
ut ur hans egen tid
till en plats där han inte känner till reglerna.
KOSTYMDESIGNER
Man ser honom först i sin Avengers-dräkt.
Och det är
en väldigt genomarbetad kampdräkt.
Absolut inte.
Det här är äkta Asgårdsläder.
Vi ville skapa en skarp kontrast.
Öppna med en stor överraskning.
Vänta lite nu...
Två... ett... Börja!
Vi satte honom i en vanlig TVA-flygdräkt
och den scenen
bryter ner honom och gör honom verkligt sårbar.
Genom dörren.
Jaha, så att golvet kan öppnas så fort jag försökte gå härifrån.
Bra försök. Jag är redo den här gången.
-Det är inte så kammaren fungerar. -Lögnare.
Man vill ge en smula insikt i karaktären
som inte bara handlar om superhjältedräkten.
Man vill känna att
man tränger in på djupet i karaktären.
Ni har ingen aning om vad jag är kapabel till!
Jag har nog det.
En aning om vad han är kapabel till.
Jag minns att jag satt ner med Kevin Wright, producenten,
och några av manusförfattarna,
och de berättade storyn i serien. Och de sa:
"Det finns en verkligt intressant karaktär som heter Mobius,
"och han är typ en analytiker i TVA.
"Han är ett stort intellekt, och han är en lärd.
"Och han förstår Loke.
"Han kan visa honom delar av honom själv
"han aldrig har förstått förut."
Jag tänkte: "Oj, jag undrar vem som ska spela den rollen?"
-Och här är han. -Här är han.
Just han. Låt mig fråga dig...
Jag trodde att du skulle säga, typ:
"Och det finns bara en person..."
-En. -"...som kan spela rollen."
Det finns bara en.
-Istället sa du: "Vem ska det bli?" -Det var...
"Här är han."
När de först pratade med mig om Iron Man
ville jag låta Marvel etablera sig lite grann.
Så när de pratade med mig om Thor, och sen om...
...Captain America, och till och med Hulken,
tänkte jag: "Tja, jag vet inte..."
Jag bara skojar.
Det lustiga är namnet "Mobius", det är...
Jag gillar namnet.
-Det är ett coolt... -Ett bra namn.
Så när folk säger: "Vad gör du?"
Och: "Vad gör du i Marvel-universumet?"
"Nej, jag har ingen mantel på mig. Jag har inga superkrafter.
"Annat än namnet 'Mobius, ' som låter rätt mäktigt."
I en story om antihjältar
är det spännande med Mobius att spela en kille
som egentligen bara är en helt vanlig, gammaldags hjälte.
Klockan tickar alltid.
Vilket är bättre än alternativet.
Han är den luriga detektiven.
Och en bra motspelare för Tom.
Hur går träningen?
-Helt naturligt. -Ja?
Läser du om min jetski?
Det var bra när jag först kom hit för att jobba i Atlanta,
för Tom... Vi kallade dem "Loke-föreläsningarna",
som Tom gav och jobbade med mig individuellt.
Bara gå igenom legenderna och allt han kände var viktigt,
och visa mig klipp och sånt.
Det var verkligen viktigt för min förståelse.
Till slut skrev jag helt enkelt ner
saker han som som beskrev Loke.
Det kom även med i dialogen och repliker jag sa.
Härligt mål.
Jag minns att Owen frågade mig vad jag älskade med att spela Loke.
Inte bara vad som var bra med karaktären,
det som andra såg,
utan: "Tom, vad älskar du med den?
"Vad älskar du hos Loke?"
Och jag hörde mig själv säga:
"Han spelar på alla tangenter på pianot.
"Han spelar ljusa toner och mörka toner, alla...
"Han spelar de ljusa tonerna,
"men samtidigt spelar han bastonerna med vänster hand.
"De djupa ackorden
"som är fulla av sorg och vrede.
"Och han kan på nåt sätt göra det...
"Lokes inre musik spänner över alla oktaver."
Och Owen sa: "Det låter rätt."
Nu räcker det.
In i buren igen.
Jag kan ta i med hårdhandskarna.
Jag hade en trevlig konversation en dag där jag pratade med Tom.
Och han citerade nåt, och jag sa: "Är det Shakespeare?"
Och han sa: "Ja, Hamlet."
Jag var stolt bara över att gissa rätt på Shakespeare.
Sen sa jag: "Har du spelat Hamlet?"
Och han sa, ja, det hade han. I själva verket hade Kenneth Branagh
regisserat honom i föreställningar av Hamlet.
Och han beskrev hur det var och hur givande det var,
och jag lyssnade bara.
När han var klar, och det är väl engelsk artighet,
kom en paus,
och sen sa han: "Har du nånsin spelat Hamlet?"
Och det är första gången som...
...nån jag har jobbat med
har frågat mig det, som om det ens var möjligt.
För jag tror inte att Ben Stiller nånsin har undrat:
"Har Owen nånsin spelat Hamlet?"
Om du skulle spela i en Shakespeare-pjäs,
vilken skulle du välja?
Två herrar från Verona, tror jag.
Känner du till den väl?
Tom lyckade nästan hålla sig allvarlig.
-Utantill. -Det var då jag kände...
När han ställde frågan, "Har du spelat Hamlet?"
Han var bara, typ...
Han var så artig.
-Men... -Man vet aldrig.
-Du kunde spelat den i skolan... -Ja.
...i en skolproduktion.
-Ja, vilken... -Du kan den i princip.
Han kan det mesta av Hamlet.
-Du kan den utantill. -Ja.
-Det är inte sant. -En del av det.
-Som ni behagar? -"Försök inte övertala mig.
"Hemmavarande ungdomar har vardaglig kvickhet."
Det är första raden i Två herrar från Verona, tror jag.
Jag kan inte pjäsen,
men i college läste jag om Shakespeare.
Déjà vu. Ja, tiden rör sig lite annorlunda här i TVA.
Nåt som Owen och jag pratade om i början var
att han ville byta personlighet.
Och peruken var en viktig del av det.
Vi ville behålla mustaschen för Mobius,
den är en viktig del av hans karaktär i serierna
och konstnären han är baserad på.
Tänker du behålla den här hela livet?
Tja, jag har fått många komplimanger om mustaschen.
- Den är stilig, tycker jag. -"Stilig" är ordet som
många har använt. Så kanske...
-Jag kan inte... -"Prydlig."
"Prydlig." Jag har nog inte
-råd att raka av den. -"Fashionabel."
-Det kan vara från... -"Tjusig."
Hädanefter, när ni ser gamle OSW,
kanske ni... ser honom med mustasch.
Jag gillar hela looken.
Och kanske är det lite som känslan som barn
när man fantiserar.
Det har skett ett angrepp.
Det är därför jag gillar hatten, den här känns lite som en...
...en deckare från 40-talet,
vilket det här med "TVA" påminner om.
Jag ville att han skulle se ut som en typisk deckare.
Som om han hittade sina kläder
på "Upphittat" vid TVA.
"Uppstudsig, envis, oförutsägbar."
Låter som nån jag känner.
Det låter som nån jag känner.
Vi hade alltid Tidsväktarna som ett stort, allsmäktigt hot
och motståndare inom TVA.
Men när vi skrev serien,
insåg vi att vi förmodligen behöver ett mer påtagligt hot.
Och det tog form genom domare Renslayer.
Ni löjliga byråkrater bestämmer inte hur min historia slutar!
Det är inte er historia, mr Laufeyson. Det har det aldrig varit.
Domare Renslayer spelas med värdighet, auktoritet och styrka
av Gugu Mbatha-Raw,
TVA:s överdomare.
Hallå!
Jag gillar Renslayer.
Folk som känner seriekaraktären vet vem hon är,
men hon har aldrig tolkats förut.
Så man har känslan av att verkligen få skapa henne.
Och jag älskar djupet hon har och de olika lager hon har.
Jag tycker att hon är stark.
Hon är respekterad, har jobbat sig upp.
Där är vår Variant.
Jag har aldrig spelat en sån auktoritativ karaktär.
Vad skulle hända. om vi inte ansade tidslinjen?
-Vadå? -Kaos. Död.
Fri vilja?
Bara en person får fri vilja.
Den som har befälet.
TIDSVARIANSMYNDIGHETEN
Vi är här på mitt kontor...
Ravonna Renslayer, domare Renslayer kontor.
Och det här är en otrolig dekor.
Vi kan förstås inte se rakt bakom oss,
men mellan Tidsväktarna här
finns en fantastisk utsikt över hela TVA.
Det är verkligen en mäktig plats.
Jag älskar den. Och den här den rätta atmosfären.
Jag känner mig verkligen hemma här.
Vi visste att vi ville bygga dekorer.
För TVA passar en taktil, hemvan känsla.
Man vill se ringar efter kaffemuggar på papper och skrivbord.
Och för att göra det måste man bygga världen.
Alltså, det här känns som ett rum där jag dör.
Man ville skapa en känsla av storebrorssamhälle
hos TVA, att Tidsväktarna alltid ser dig.
Där finns stora, härliga statyer av Tidsväktare,
för de är i princip gudar.
Jag gillar tanken att förena det med estetiken hos Mad Men,
för vi tror att de är hjältarna, och det är stilfullt.
Hem, ljuva hem.
Jag trodde inte magi fanns här.
Det finns det inte.
Vi pratade mycket om roliga science fiction-byråkratier,
som i Defending Your Life eller Beetlejuice,
eller Terry Gilliams Brazil.
De är alla förebilder för den här stora organisationen
som verkar ha fastnat i det förflutna, genom att den är väldigt analog...
Det finns mycket papper, en hel del gamla maskiner.
Men de har också detta enorma jobb med att styra tiden, i princip.
Är detta universums största maktfaktor?
Autumn, vår chefsfotograf, gör ett fantastiskt jobb.
Hon målar med ljus och får det att kännas filmiskt,
atmosfärrikt, och coolt.
Skälmsk lymmel.
Världen som produktionsdesigners skapade,
och Kate hittade en unik look för Loke,
och den har en hel del textur.
Och jag vill gärna tillföra det till rummet
med ljussättning och linsval.
Så jag vill inte att den är för vass och perfekt,
det ska kännas som om den kan ha filmats på 35 mm.
Det är viktigt för mig,
och alla var överens med mig.
Svänger mot stängslet!
TVA är radikalt annorlunda mot vad vi har sett hittills i MCU.
Det är starkt påverkat av modernismen...
PRODUKTIONSDESIGNER
...och brutalism, med mycket Kafka-artad humor med
och ett byråkratiskt kaos.
-Om jag bara vore förvånad... -Om du inte hade avbrutit oss.
-Så det är mitt fel? -Han kan inte ha kommit långt.
Sprid ut er.
Arkitekturen och designen är cirkulära.
Det är väl så vi ser tiden.
Tiden existerar i cirklar.
Klockor är cirkulära.
Vi talar om åren och årstiderna,
om säsongsmässiga cykler, och vi ser tiden som nåt...
...som bara rullar vidare.
Ta en biljett.
På sätt och vis som är en av våra enklaste dekorer.
Ändå är det mångas favorit, och en av de roligaste.
Den ska se ut som en väldigt hotande,
komprimerad, men en soppress.
Jag står här i rummet,
taket är otroligt lågt, och det finns många lampor.
Det känns klaustrofobiskt, och man vill bara ut.
Taket är 2,28 högt.
Även i anspråkslösa lägenheter brukar taket vara drygt 2,40,
så det är 15 cm lägre.
Det känns som om det ska krossa en.
Och så är förstås taket täckt
av ett hav av upplysta vita cirklar, reflekterat ljus.
Och inuti varje cirkel
finns en glödlampa som har en kromspets längst ner och lyser uppåt.
Och det som faktiskt ut som ögonglober.
Och det finns en massa stöttor och nylonrep
som samlar in dem som boskap,
och genast berövar dem deras fria vilja.
Tack för att du besöker TVA.
Berätta gärna för oss vad du tycker.
Intressant nog finns hierarki genom hela storyn.
Som i TVA, där finns tidsjägare, analytiker och domare.
Det reflekteras i TVA:s design.
Vi har korridorer i stil med Overlook i Shining,
som bara fortsätter.
Vi har säkerhetsnivån, och chefskontorsnivån,
där Renslayer finns.
Och jag tror att det var nyckeln,
att klargöra att TVA, även i designen och arkitekturen,
har en känsla av hierarki.
Vi jobbade hårt för att utveckla klassystemet i den här serien.
Så vi skapade en massa olika ranger.
Så i princip har jägarna svarta uniformer.
Alla tidsjägare har har i princip
vad jag kallar harlequinmönster,
där alla från sida till sida är en kontrasterande panel
som växlar runt varje person.
Så ibland är en panel ljusare på höger sida.
På en annan är den ljus på vänster.
På andra är den ljus framtill.
Så det spelar med begreppet tid och rum.
Om du ser en Loke, så beskär honom.
Den onde Loke, helst.
Man ska känna att den här organisationen
liksom berövar folk deras individualitet.
Det enda jag gjorde var ärrmärken.
B-15 har antalet hon dödat inristat på hjälmen.
Hon är en tuffing. Hon är skicklig fysiskt.
Och hon är stark. Hon är hängiven och lojal.
Din Loke hoppade på mig.
Jag sa ju att han inte var att lita på.
När vi rollbesatte kom Wummi, och vi kände direkt:
"Hon är helt rätt för karaktären."
Vi pratade mycket om religion och tro.
Och när människor har en troskris eller
en uppenbarelse eller ett uppvaknande och allt förändras.
Jag såg lycklig ut.
Och nu?
Hon ger värme åt karaktären, men hon är vår största tuffing.
Hon är som en actionhjälte, eller hur?
Det var så spännande att få
föra denna häftiga kvinna till MCU.
Jag var verkligen glad över att göra stunts och allt sånt där,
för jag har aldrig gjort sånt förr.
Mycket handlade om att lära sig hantera
vapen som tidskäpp,
som man sätter på, öppnar den och vrider den, och lyset tänds.
Det är orange när man vill beskära något.
Du slog mig nästan!
Och sen har vi TemPad, som
liknar en gyllene mobiltelefon.
Man kan ringa upp en tidsdörr.
Den skulle vi använda
för att komma till den nya avdelningen och tillbaka till TVA.
Tekniken de använder måste kännas som att den inte är
futuristisk, men inte arkaisk heller.
EXTRA VFX-HANDLEDARE
Det måste vara en eterisk plats i tiden.
För sättet den beskrevs
i manuset var att det var en glansig tidsdörr,
som fick allt att genast komma på rätt plats.
Sir...
Och en av sakerna som verkligen inspirerade oss
för tidsdörrarna var David Lynchs Dune,
där de tränar kamp
och liksom har sköldar omkring sig.
Vi gjorde en testfilmning och filmade ett element.
Genast utvecklade jag looken på det här elementet.
Vi utvecklade säkert minst 150 olika designer
innan vi hittade nåt vi verkligen gillade.
Raffinerad teknologi...
Hot som förhörsmetod...
Vi två har visst också hamnat i en tidsloop.
Ja, det var tidsteatern som var lösningen på det här,
tidigt under inspelningen.
Det är en stor och viktig scen som äger rum där.
Njuter du av att göra folk illa?
Det är en enkel fråga.
Njuter du av att döda?
Jag ska döda dig.
Som du dödade din mor?
Han och Mobius i tidsteatern,
det är två personer som pratar i 30 sidor om identitet
och filosofi och livet, och det är spännande.
Du var D.B. Cooper!
Jag var ung och förlorade ett vad till Tor.
Självklart, när man jobbar på en Marvel-produktion,
är mycket hemligt. Alla har inte ett manus.
När vi filmade i Tidsteatern
tittar Owen och Tom på en scen, och det är inget där.
Scenen pausas med Avengers på scen.
Och sen stiger Loke upp. Han sätter ner tidsdisken.
Jag och klipparna har satt ihop, typ:
"Vi tror att det här blir en bra scen, eller den här."
Vi kör från början av klippet, för att få rätt timing.
Okej. Vi återställer och filmar.
Det var stunder där filmteamet tänkte:
"Okej. Det här är två killar i ett rum. och de tittar på en vägg.
"Och Kate och Tom verkar fatta vad som händer."
För jag sa: "Nu är det Dark World." Eller: "Avengers."
Så, jag har gått tillbaka till samma klipp av mamma döende.
Det är där reaktionen går på egen hand nu.
Det verkligt fina med det var
under inspelningen tänkte nog en del:
"Det här är konstigt."
Men de gav sig ändå hän.
Och jag tror att det var ett enande ögonblick för alla.
Och dessutom, bara att se Owens och Toms personkemi.
Det var otroligt.
Och där började liksom ett schackparti
mellan dessa båda som pågår hela serien.
En förrymd variant dödar våra tidssoldater.
Och du vill att skälmguden hjälper till att stoppa honom?
Just det.
Varför jag?
Varianten vi jagar är...
...du.
Förlåt?
"Min fiendes fiende är min vän."
Och Loke är helt klart sin egen värsta fiende.
Under elva år av att spela honom, i sex filmer,
som sträcker sig över 13 timmar och 50 minuter,
han har kämpat mot sin bror och sin far,
frostjättar och alver, Avengers och titaner.
Men jag kan säga med fullständig säkerhet
att Lokes största strid har alltid varit inom sig själv...
...tills nu.
Om serien handlar om hur Loke lär sig att älska sig själv,
är det viktigt för karaktärens utveckling att lära sig övervinna de där sakerna
att nån kommer in
och utmanar hans åsikter.
Det här handlar inte om dig.
Okej...
Sophia spelar en karaktär i serierna som var känd som Sylvie Lushton.
Hon var en lärling till Loke
och nån han tränade för att bli en stor trollkarl.
Vår version i serien är i grunden en annan version av Loke själv.
Vad gör du?
-Försöker du förtrolla mig? -Nej.
-Det funkar inte. -Varför inte? För att du är en trollkarl?
Nej, för mitt sinne är för starkt.
Det som fascinerade mig med historien var att
detta var en kvinnlig variant av Loke som var mer i linje
med karaktären Enchantress från serierna,
men också en helt ny version av Enchantress.
Jag fann det intressant.
Att liksom ta Lokes två identiteter
men göra nåt annorlunda.
-Behåll fattningen. -Ingen fara.
Hon är en annan version av honom i de obegränsade universa...
...som finns. Och det finns många versioner av Loke.
Så hennes avgörande händelse
drog henne bort från sitt Lokeliv i Asgård,
och hon har levt ett parallellt liv hela tiden.
Det har inte varit bra för Sylvie.
Vi behövde ledtrådar som visar att hon är en Loke.
Men hon behövde också kännas beväpnad med hopplockade saker.
Som om hon hittar saker i sin gömma under tidens gång.
Sylvie måste kännas
som om hon försöker träda tillbaka in i dessa världar
men samtidigt vara tuff och beväpnad.
De har lånat saker av Loke.
Ett slags guldform runt halsen,
och lädret och manteln.
De gröna cirklarna på...
...på armarna är... Det gröna står förstås för Loke.
Det finns bitar av Enchantress där också.
Vi ville att det skulle vara superpraktiskt.
Nåt man kan slåss i och som Sylvie kunde springa i,
hellre än högklackat och leotard.
Vilken kul karaktär att få spela.
Jag får vara en riktig tuffing som är verkligt arg,
och slåss mot alla de här killarna.
Nåt som var riktigt roligt
med att se Sylvie och hennes kampstil
och de små skillnaderna mellan henne
som kvinnlig version av Loke,
hur är hon annorlunda?
Det är natur och vana.
Bang. Tryck ner.
Loke växte upp i ett palats och slåss som en dansör.
Det är graciöst och vackert.
Men Sylvie har varit på flykt och växt upp under en apokalyps.
Så hon slåss mer som en vildkatt, tänker jag.
Som om hon nästan kunde bita nån.
En gång tar hon av sig hornen
och sticker nån i ansiktet.
Men Loke använder stora armrörelser.
Loke slåss lite som en matador,
där allt bygger på elegans och uppträdande.
Och slåss!
Vi försöker bygga vidare på allt jag har gjort,
men göra det ännu mer graciöst. Om jag kan.
Det är en annan mekanism för storyn. Väldigt coolt.
Sådär ja!
När man ser bortom all action och allt ståhej,
handlar berättelsen om identitet
och nån som hittar sin plats i världen.
-Du är ingen seriös person. -Nej, jag är en gud.
Du är en pajas.
I avsnitt tre, i Shuroo,
finns en viktig scen med Loke och Sylvie på deras resa.
De jobbar faktiskt som ett team.
Vi måste ombord och göra så arken lyfter.
Hur då?
Vi går runt.
Loke och Sylvie måste springa genom en stad,
och insatserna är mycket höga.
Och scenen måste ha en enorm fart och framåtdrivande energi.
Och Kasra byggde en stad.
Han byggde staden på ateljéområdet.
Shuroo var ett scenbygge
där vi redan tidigt bestämde oss och sa:
"Så här ska det bli.
"Vi vill att den ska vara stor, och även praktisk.
"De måste kunna springa genom den här staden.
"Vi måste bygga staden."
Shuroo, där vi är nu,
har några av de arketypiska visuella elementen i en gränsstad,
men vissa element som är helt annorlunda
än vad vi har sett på jorden
och helt annorlunda än andra utomjordiska världar
som har etablerats hittills i MCU.
Alla scener utspelas nattetid, och man måste se den nattetid.
Det finns en hel del svart ljusfärg, så finishen, som du ser dem nu,
är helt annorlunda än där de faktiskt hamnar.
Det finns en kvalitet där arkitekturen själv blir ljuskällor,
för det finns genomarbetade, målade mönster
som är interaktiva med ljus på sig.
Det är nästan som flytande, lysande mönster.
Litar vi på varann?
Det gör vi, och du kan göra det.
Bra.
Så vi går genom denna tunnel
och in i staden Shuroo. Följ mig.
Ta-da!
Vilket är, jag måste säga,
en av de mest fantastiska scenbyggen jag nånsin har varit på.
Allt är byggt på ateljéområdet,
här i filmstudion i Atlanta.
Allt är upplyst och målat så att det lyser i mörkret.
Det fanns inte förut.
Inte ens på ett Marvel-projekt
har jag aldrig varit i ett så stort scenbygge.
Den här scenen måste göras i en tagning.
Så vad som krävs för att göra det
är ett scenbygge som kan fotograferas i 360 grader.
Så, varje yta måste utformas och byggas och dekoreras.
Det var viktigt att inte bygga mer än vi behövde.
Man måste planera mycket i förberedelsefasen.
Kate körde förvisualisering och bildmanus
för att ta reda på exakt hur mycket vi behövde.
Det var viktigt för att se till att resurserna användes väl.
Kate och jag jobbade nog med det här i typ ett år
när vi träffades i början
och började förarbetet vid Disney i Los Angeles.
Det finns klipp i sekvensen,
men publiken ska känna att det är en enda tagning.
Så vi har övergångar från en tagning till en annan.
Men vi dolde dem när vi filmade
så att det känns sömlöst,
och det känns som en tagning från början till slut.
Det blir nog åtta eller nio övergångar i tagningen.
Men in princip springer vi igenom här.
Och bakom mig ser ni...
I serien ser man en enorm folkmassa.
Och i slutet av den här gatan, upp i natthimlen,
är dockningspunkten för denna ark,
ett skepp som är på väg att fara iväg.
Och meteorer kraschar in i byggnaderna,
byggnaderna rasar, det är kaos.
Folk springer och skriker
och försöker komma ombord på arken.
Och det finns vakter som försöker stoppa dem.
Så att vi två, Loke och Sylvie,
jag och Sophia, måste fram här,
skapar en särskild dynamisk rörelseenergi.
Det är spännande att just när Loke och Sylvie finner varandra,
slutar det med denna fantastiska actionscen.
Tror du att det som gör en Loke till Loke
är att vi är förutbestämda att förlora?
Nej.
Vi kan förlora.
Ibland smärtsamt.
Men vi dör inte.
En av manusförfattarna, Elissa Karasik,
kom med ett jättebra förslag,
att kärlekshistorien är en drivkraft.
Och alla manusförfattarna var genast med på noterna.
Inte illa.
Du vet, det är så kaotiskt att bli kär i en version av sig själv,
men samtidigt är det en dålig idé och så skälmskt,
så självklart blir Loke förälskad i sig själv.
Men han är också en karaktär som
behöver besegra sina demoner
och hitta det goda inom sig själv för att finna försoning.
Så egentligen är det en kärlekshistoria,
och man blir aldrig kär i rätt tid.
Det fina med det är att
det är vid Crater Lake de två verkligen finner varandra,
och inser att det finns nåt djupare där.
Vi har alla vår kamp i livet,
men vi klarar det inte ensamma.
Om vi har människor vi kan lita på,
lättas bördan och hjärtat gläds.
Förhållandet mellan Loke och Sylvie handlar nog om den kopplingen.
De lär sig båda att bry sig om varandra.
Vilken otrolig seismisk narcissist.
Du föll för dig själv.
Hon hette Sylvie.
Sylvie.
Toppen. Hur stavas det? Är det med I-E eller bara I?
Lever hon?
För ögonblicket.
Förälskade människor pratar om att tiden stannar
när de får första skymten av sin älskade,
som om vår hjärna, kanske hela universum, säger oss:
"Ditt liv är för evigt förändrat."
"Väv in denna stund i ditt minne."
Mycket glöms och kasseras varje dag.
Ett lösenord, en bekants namn.
Vår oförmåga att kontrollera vad som stannar och vad som försvinner
är en ständig påminnelse om felbarheten i den mänskliga hjärnan.
Föremål i backspegel är ofta mycket mindre än de verkar,
och de blir mindre och mindre för varje dag.
Men när vi marscherar ständigt framåt,
kommer vi oundvikligen till ett av de avgörande ögonblicken
där insikt kommer, följd av mer osäkerhet.
Vad vi gör i detta ögonblick kan ofta definiera våra liv
på sätt vi aldrig drömt om.
Vad är det?
Sylvie når äntligen tidsväktarna.
Och sen finner hon sig själv i strid med Renslayer.
Det var en riktigt kul scen.
Det är typ: "Oj! Den här kvinnan kan verkligen slåss."
"Kanske har jag mött min överman."
Den här gången avslutar jag jobbet.
Det är första gången vi får träffa dem båda tillsammans.
De har så olika stilar,
för Renslayer har militär bakgrund som jägare,
och Sylvie slåss mer som en gatukämpe.
Och stuntteamet är väldigt noga med
att slagsmålen är logiska för storyn.
Och vi ser till att...
...scenerna fungerar som scener utan någon strid,
och sen lägger vi till slagsmålet.
Det är logiskt att hon backar.
-Ja. -Det är mindre aggressivt,
-men hon attackerar. -Ja.
-Och... -Behåll motsteget.
-Det är ett bra motsteg. -Ja.
I en musikal sjunger man
när man inte har ord att uttrycka hur man känner sig.
Då börjar man sjunga.
Men här, när man inte har ord för att uttrycka sig längre,
slåss man.
För Renslayer är det en fascinerande utveckling att gå från
en väldigt fyrkantig världsbild
till att se allt rasa samman inför hennes ögon.
Kände sig Renslayer faktiskt sviken av sitt älskade TVA?
Kom fram så kan vi prata om det.
När jag föreslog Tomrummet var min tanke
en karg ödemark dit TVA skickar alla, och fullt med skräp.
Det var konstigt. Jag var vid inspelningen
och vi var ute på landsbygden. Det var grått och trist.
Jag tänkte: "Herregud. Jag föreslog England."
Men det påminde mig verkligen om det.
Konstigt. Många i filmteamet och skådisar är britter.
Vi tänkte: "Det känns som hemma."
Jag ville att Tomrummet skulle kännas som
en plats som liknar en övervuxen trädgård.
Där finns konstiga byggnader. Vi har en båt på land,
och en massa konstiga saker som har raderats
och inte finns i tiden.
Vi hade kul med påskägg
och la in saker som inte borde vara där.
Det ska finnas ett slags sorg
och en livlöshet på det här stället.
Men det finns saker i Tomrummet
som har lärt sig att överleva.
Och de har lyckats klara sig i Tomrummet,
om det alls är möjligt.
Jag kan presentera er för dem om ni vill.
När jag fick anbudet sa jag: "Vad är det?
"Ska jag spela en äldre version av Tom?" Det antog jag.
DEN KLASSISKA LOKE
De sa mycket försynt:
"Nej, du spelar den klassiska Loke."
Jag sa: "Då ska jag ha den gröna lycradräkten med muskler."
De sa: "Nej, du kommer inte att ha musklerna."
Så jag är beklämde över det,
eftersom jag föddes utan muskler, som ni ser,
och jag trodde att äntligen...
...skulle jag få bära
en grön lycradräkt med inbyggda muskler,
men så blev det inte. Men jag har allt annat.
Hornen, manteln och stövlarna.
När jag fick veta om den här karaktären,
-det finns ju en massa Loke... -Gammal.
Nej, inte bara gammal. Bokstavligen,
fanns det bara en person vi tänkte på. Det var Richard.
Om du hade sagt nej vet jag inte vad jag hade gjort.
-Det hade... -Du hade gått till...
Nej. Det var...
Även på konceptskisserna när vi ritade dem,
var det Richards ansikte. En önskedröm besannades.
-Vi lever drömmen. -Bra.
Jag lever drömmen. Kanske inte du.
-Jag är med där. -Du säger så
-för att kameran rullar. -Jag lever i drömmen.
Tur att Loke har sinne för humor.
Och tur att MCU har sinne för humor,
för man kände att man kunde gå
till alla hörn för inspiration.
SKRYTSAMMA LOKE
Jag tänkte egentligen: "Det behövs inget skådespeleri,
för kostymen gör jobbet.
Den är massiv, och jag är 1,98 lång.
Och stövlarna jag bär
är typ sex cm höga, så jag känner mig...
Jag är nog 2,03 i dem.
Och skuldrorna är så breda.
Jag har förrått dig, och nu är jag kung.
Min armé, min tron.
En sak i serierna som jag älskar med Loke är
att han har haft så många olika personligheter.
I början var han väldigt skurkaktig,
men så finns lilla Loke i senare serier.
Han har varit enhörning, president.
Det känns som om jag har en identitetskris.
Det var kul. Det var konstigt.
Vi kunde skapa alla dessa banditversioner av Loke.
De har alla olika smeknamn.
Till exempel Glamshades Wolfie, som är baserat på
nån stamledare. Som en shaman.
Och vi hade Poky Loke.
Det var en variant av i-fängelse-Loke. Cykel-Loke.
Det här är ett cykelstyre,
som jag tycker är väldigt kreativt,
och som ni nog kan återskapa hemma om ni vill.
Det var oändligt.
Varför i helsike finns det en alligator här inne?
Alligator-Loke var helt uppfunnen av Michael Waldron,
det första förslaget han kom med.
För varenda sån dum idé som kom med i filmen,
finns hundra ännu dummare som de fick hindra mig från.
Det var alligatorspråk för att morra och säga "lögn" på samma gång.
Jag skickade en lapp till VFX-teamet från vårt team,
där det i princip stod: "Vi vill ha en alligator
"som är stilig och har vackra ögon."
Jag tänkte: "Vilket jobb!"
Alligator-Loke var en mycket unik karaktär på grund av det faktum att
man ibland inte tänker på fysiken hos en riktig alligator.
Som att lyfta upp den.
Att lyfta upp en alligator är nåt väldigt konstigt,
eftersom alligatorns ryggrad böjer sig på ett visst sätt.
Så vi jobbade med ILM på det här.
De hittade en referens
som var en av de bästa jag någonsin sett.
Det är en alligator som heter Wally,
och han är en stödalligator.
Han är helt fantastisk. Så vi använde denna referens
för att göra vår alligator, baserad på denna speciella Wally-alligator.
Det är noga med det.
Folk ska inte tänka: "Det är bara en alligator."
Den måste ha Lokes fräcka flin
eller hans odygdiga blick.
Så vi baserade vår alligator så mycket på verklighet som möjligt.
Inuti Tomrummet finns en levande storm som förtär materia.
Tänk dig den största stormen du nånsin sett.
Åska, blixtar, mörka moln.
Och stormen heter Alioth.
Älskar monsterfilmer.
Vi försöker tackla ett monster
där vi ger små smakprov på den här varelsen,
men vi visar honom inte riktigt tills den stora uppgörelsen.
För jag älskar Hajen,
och en väldigt effektiv sak med den filmen är
att man bara ser korta glimtar av hajen
tills den stora finalen på båten.
För Alioth lät vi oss inspireras av naturen,
och den kan vara skrämmande.
Medan de kom med storyförslag
sa jag: "Hör ni, ursäktar ni mig ett ögonblick?"
Jag gick till Google.
Och jag hade sett en dokumentär om vulkanutbrott
och pyroklastiska flöden, helt fantastiskt
termiskt ljus inuti de pyroklastiska flödena.
Så jag fick jobbet,
och det första jag sa när jag satte igång var:
"Vi måste utveckla karaktärens look."
Vi satte ihop ett fantastiskt paket
med en mycket kort animation av Alioth,
som jag tänkte mig honom.
Kom och ta mig! Kom an!
Det viktigaste med Alioth är att även unga Loke säger,
"Han är en haj, och vi är i hans tank, i princip."
Det är det viktigaste med Alioth, att han är ett rovdjur,
och han är där för att äta.
Och TVA kastar åt honom massor av stora stekar.
"Det var den bästa av tider, och den värsta av tider."
Det råkar också vara slutet på tiden.
I det sista avsnittet av Loki,
efter att ha hoppat från New York till Gobiöknen
till TVA för en renässansmässa till Pompeji till Roxxcart till...
Ni fattar. Lång, konstig resa och allt det där.
Efter alla knep med rymd-tiden
anländer våra hjältar till sin destination.
Slutet på resan,
när du kliver ur bilen, sträcker på ben och fortsätter,
utan att reflektera över resan som varit.
Det är uppfriskande att gå in i slutakten av en berättelse,
där Loki varken leder en utomjordisk hord i strid
eller knivhugger en kär vän i ryggen.
Tredje akten i en Marvelfilm
brukar bestå av ett stort slag och fantastiska effekter.
Och jag känner att vårt avsnitt fem med Alioth liksom är
som en tredje akt i en Marvel-historia.
Med avsnitt sex älskade jag att det mer smälte ihop med serien, typ:
"Nej, vi ska sitta ner, och ha en konversation
"om alla frågor vi har lagt fram för er
"de senaste sex timmarna."
Efter en mycket lång resa upptäcker Sylvie och Loke
att TVA hade en arkitekt.
Vid tidens slut, bortom Tomrummet, bortom Alioth, finns en dörröppning,
och bortom dörröppningen finns ett citadell.
Citadellet är i princip obebott och övergivet.
Men det finns ett ensamt ljus i fönstret,
och ljuset är upplyst av Han som förblir.
Jag var verkligen inspirerad av tanken på denna typ av herrgård
som Sunset Boulevard, Grey Gardens.
Stora, utsmyckade hus, men det finns en ensamhet med dem.
Sen kom Kasra på det där...
Det var verkligen inspirerat att citadellet var uthugget
ur en asteroid,
vilket ger det ett vackert, unikt utseende
med guldådror som löper genom den svarta stenen.
Citadellet skulle kännas stort,
för det ökar bara på Han som förblirs ensamhet och isolering,
och allt han hade gjort för att i princip
skydda sig från sig själv.
Trollkarlen från Oz var en stor förebild.
Nån som överskuggar berättelsen
och är den drivande kraften i mysteriet att hitta mannen bakom förhänget.
Förhoppningsvis blir man överraskad
när man äntligen får en titt bakom förhänget.
Det här är galet.
När man tittar bakom förhänget,
förändras allt.
Så för den rollen är det så spännande att ha en skådespelare
som Jonathan,
att leva ut karaktären och göra rollen.
För fast de bara är här i kanske 30 minuter av serien,
är det som om denna DNA genomsyrar hela serien.
Jag kunde försöka förklara vad jag är kapabel till,
men vi har inte de miljoner år det skulle ta för er att förstå.
HAN SOM FÖRBLIR
Några kulturella referenser var Trollkarlen från Oz,
Sunset Boulevard, Citizen Kane, Kalle och Chokladfabriken.
Arketypen för trollkarlen och vad som händer honom
när han blir uttråkad. Då blir han en lurendrejare.
Killar, om jag skulle göra en exploderande stol,
varför inte lika gärna ett exploderande golv?
Och när vi möter Han som förblir
är han på gränsen mellan de sakerna.
Man vet inte var man har honom.
Och jag tror att tvetydigheten är bland det roliga med det.
Ni tror att jag bara är här med er.
Jag finns överallt.
Han som förblir har levt för evigt.
Bland det härliga jag fick uppleva
med vår kostymdesigner var att
kläderna kom från olika tider.
Manteln var från viktorianska eran,
skorna från Djingis Khan, byxorna från Mongoliet, och så vidare.
Man blandar och matchar, och det präglar karaktären.
Utan mig, utan TVA...
...brinner allt.
Vad är du så rädd för då?
Mig själv.
Jonathan Majors kom in i produktionen under vår sista vecka,
och han har skapat nåt
som man kommer att tala om länge, tror jag.
-Ja, vi dansar. -Väldigt fint.
-Vi dansar, bara dansar. -Ja.
Det är spännande. Man kunde känna energin vid inspelningen,
för filmteamet visste nog.
Vi ser blomstringen av nästa fas i Marvels universum.
Varianten av Han som förblir,
den han har pratat om, den som han är så rädd för...
Vi ses snart.
...är Kang.
Kang vill förgöra.
Jag är så nyfiken på att se vad Jonathan gör i framtiden.
Med Han som förblir var mitt mål
att ge mig själv så mycket utrymme som möjligt.
Och när Kang börjar titta fram och begå sina dåd,
har han inget annat val än att vara i opposition till
eller annorlunda än Han som förblir.
Det var det som grep mig och drog mig till rollen.
Det faktum att Kang lever i så många versioner.
Som Han som förblir säger: "Reinkarnation, baby."
Du vet att du inte kan nå slutet förrän du har förändrats av resan.
Det här måste hända.
Potentialen hos ett multiversum är bokstavligen oändlig.
Vi kan redan se på vårt enda universum med vördnad.
Ett beslut leder till ännu ett och ännu ett.
Vi vill gärna säga
att möjligheterna är oändliga.
Men i en enda tidslinje är så helt enkelt inte fallet.
Varje sandkorn som faller i ett timglas
avgör hur alla andra sandkorn faller.
Vi är både herrar över vårt öde och offer för omständigheter.
Ingen kan veta hur nåt kommer att gå,
förrän det händer.
Som William Shakespeare skrev i Två herrar från Verona:
"Det är inte över förrän det är över."
Eller så var det Lenny Kravitz.
Hur som helst är framtiden för Loke fortfarande oskriven,
som för oss alla.
Jag kommer att vara 40 år gammal när Loki sänds på Disney Plus.
Och jag var 29 år gammal när jag fick rollen som Loke,
så det har gått tio år, snart elva år.
Det har varit en av de stora,
om inte den största överraskning i hela mitt liv, förmodligen.
Jag menar... Det är svårt att sammanfatta.
Jag var en ung skådespelare,
och var glad för chansen att provspela för Thor.
Idag var första dagen då jag bar den där kostymen.
Under den här...
Min bästa vän.
-Ja, ja. -Hallå.
Vid mina kostymprovningar för fyra, fem månader sen
tänkte jag: "När får jag ta på mig hornen?"
För det är nästan som den sista biten av pusslet
när man ska bli karaktären.
Och att bära den här, det känns enormt mäktigt.
Vad hände dig på jorden som gjorde dig så mesig?
Att få rollen som Loke
och få den fantastiska chansen att göra filmen,
om det så bara var en gång,
var mer än jag nånsin kunde drömt om.
Som Loke måste jag spela skurken och sen spela antihjälten.
Och den här gången är första chansen
jag har att se om vi verkligen kan förändra hans karaktär.
Varför ser vi det inte likadant?
För du kan inte lita på nån...
...jag är opålitlig.
Jag vill att fansen ska känna energin
och bli taggade och inspirerade över fortsättningen.
Vi är vid slutet av inspelningen nu.
Jag hoppas att vi har gjort nåt som folk tycker är speciellt.
Jag skulle gärna göra en till där jag inte gråter.
Jag är väldigt tacksam att vara en del av ett projekt
som jag tror har ändrat inriktningen för MCU.
Vad folk inte vet är att...
...Owen i princip har sprängt Marvel Cinematic Universe.
Det är vad de kallar det, MCU.
Vad betyder det?
-Marvel Cinematic Universe. -Ja.
Alla filmerna är sammankopplade.
De hänger ihop. Alla refererar till varandra.
Och Mobius har sprängt alltihop.
Det är sant.
Översättning: Bengt-Ove Andersson