Ti...
TIMIAN
Nei, "tid".
Takk. Mye bedre.
Tid...
For noen er tid et hjul.
En uendelig repetisjon av det som var og det som skal komme.
En endeløs sløyfe.
For andre er tida en pil.
Som trofast presser framover.
JANUAR
Vi begynte på Loki 10. februar 2020
klokka åtte om morgenen,
og avsluttet produksjonen 299 dager senere.
Omtrent 7176 timer.
Eller 430 560 minutter
med jobbing og pusting og drømming med serien.
Ta det tallet og kutt det ned med mange smarte redigeringer,
og du får seks episoder.
Totalt 280 minutter og 17 sekunder med programmering.
Kutt opplevelsen ned ytterligere,
og du får en én times...
Mer eller mindre, dokumentar.
En forholdsvis kort tidskapsel.
En erindring om ting som har skjedd.
Gitt begrensningene burde vi ikke kaste bort et sekund.
La oss gå tilbake til begynnelsen.
LOKI-INNSPILLING: FØRSTE DAG
På slutten av første dag fatter jeg ikke at jeg gjør dette.
Jeg kan virkelig ikke fatte at det skjer.
Jeg gikk med dette kostymet for ti år siden for første gang.
HBD GUDEN FOR UGAGN
Jeg fatter ikke at jeg fortsatt går med det.
Og jeg er så begeistret for denne serien.
Jeg er så takknemlig for alt dere skal gjøre med den.
Så takk for første dag av 849.
Og vi marsjerer videre.
TOM HIDDLESTON LOKE/PRODUKSJONSLEDER
Jeg husker jeg dro for å se den første Iron Man i 2008.
Jeg var faktisk i Sverige og jobbet med et prosjekt med Kenneth Branagh.
Han dro for å se den helga etter,
og vi tenkte begge: "Iron Man var fantastisk."
Så fikk han jobben med å regissere Thor...
Jeg tullet med det...
En gang vi var på scenen,
kom jeg inn med en tom vannkjøler og lot som det var Thors hammer.
Han inviterte meg til å prøvespille,
for han visste at det ville bli en stor mulighet for mange.
Det er lenge siden jeg har sett deg smile.
Jeg husker helt tydelig de første prøvespillingene.
Jeg husker nesten scenene. Det var en scene mellom to brødre,
og de kunne ikke avsløre karakterenes navn.
En ble kalt Michael, den andre Lucas.
Jeg tror jeg lærte meg replikkene for begge.
Så du sier...
...at vennene våre vil forsvare hjemmet vårt med meg,
men ikke broren min?
Og en måned senere fikk Chris Hemsworth og jeg en telefon samme dag.
Chris og jeg kom sammen, og straks jeg møtte ham, tenkte jeg:
"Dette er begynnelsen på en utrolig reise.
"Og jeg vet ikke hvor den bærer, men jeg liker denne personen.
"Dette kan være noe."
Fra da av kastet jeg meg bare ut i det.
Jeg kastet hele sjela mi ut i det.
Tom er en fanfavoritt. Folk elsket det han tilførte rollefiguren Loke
Han er en figur som alltid har klart å vende tilbake organisk
på nye, interessante og spennende måter.
Frelseren deres er her!
Mens vi lette etter den typen historier vi ville fortelle på Disney Plus,
virket Tom som en selvfølge
på grunn av rikdommen til den figuren og dybden i den fanbasen.
Noe skjedde etter Avengers One.
Det var da jeg innså at Loke som rollefigur
hadde begynt å leve sitt eget liv i publikums tanker.
Slik at da vi kom til Comic-Con i 2013,
hadde Kevin Feige en idé om at jeg burde gå på scenen som rollefiguren.
Og jeg sa til ham: "Det er vanvittig og utrolig.
"Jeg er med. Kom igjen."
Det var et øyeblikk som ikke lar seg gjenta.
Jeg tror aldri jeg vil få et slikt øyeblikk igjen.
Det var som gå ut...
På en måte ut av miljøet, inn i verden, som rollefiguren.
Og å høre og føle energien i det rommet
var noe jeg aldri vil glemme.
Si navnet mitt.
-Loke! -Si navnet mitt!
Loke!
Etter det synes jeg det var veldig sjenerøst
at Kevin Feige, Louis D'Esposito og Victoria Alonso hos Marvel tenkte:
"Loke må bli litt lenger."
Jeg, Loke av Åsgard,
Odinson, rettmessig konge av Jotunheim,
guden for ugagn...
Jeg husker at jeg møtte Joe og Anthony Russo.
Og de sa: "Infinity War er i...
"Den er labyrintisk, og alle er involvert.
"Og vi prøver å foredle det som skjer i den.
"Det er noen ting vi ikke er sikre på ennå. Men...
"...vi er sikre på at filmens begynnelse
"er at Loke gir Tesseracten til Thanos."
Du er virkelig en elendig bror.
"Og etter det blir han henrettet."
Og jeg så på Kevin, og jeg sa:
"Så det er alt?"
Og han sa: "Jepp."
Ingen oppstandelser denne gangen.
Det vil bli et utrolig øyeblikk, for...
Du tror umiddelbart på kraften til Thanos.
Offeret betydde virkelig noe.
Og vi ville ikke gjøre om på det, eller anta at det aldri skjedde,
eller en annen måte som ville gjøre billig
den emosjonelle vekten til det øyeblikket i den filmen.
Vi ville fortelle flere historier med Tom.
På vei ned for å koordinere redningstjenesten.
"På vei ned for å koordinere redningstjenesten."
Jeg mener det. Hvordan holder du på maten...
Hold kjeft.
Ettersom Endgame nærmet seg, var ideen
at noe gikk galt under tidsreisene til Avengers...
Ingen trapper!
Tom tar Kuben og forsvinner.
Det er en komplikasjon i den filmen som virkelig legger press på heltene våre.
Det interessante er at det ikke tas hånd om.
Vi aner ikke hvor det bærer.
Noe Kevin Feige og jeg snakket om, var:
"Kan det være et utgangspunkt for en ny måte å fortelle Loke-historien på?"
Variant identifisert.
Hva behager?
TV har alltid vært mediet for antihelten.
Man tenker på de store antiheltene som Don Draper eller Tony Soprano.
Det er nok tid til å forstå det enkelte kan kalle
"skurken" i en annen film eller en annen type historie.
Så vi ville ha så mye rom som mulig
for å utforske hva som driver Loke.
Vi regnet på det, og han er...
KEVIN R. WRIGHT MED-PRODUKSJONSLEDER
Loke har vært på skjermen i mindre enn to timer
i løpet av ti år, og han har hatt enorm påvirkning.
Og nå har vi plutselig seks timer på å fortelle historien.
Det er bedre.
Det er en seriøs serie. En dramatisk serie.
En spennende serie. En skikkelig sprø serie.
Og vi hadde et utrolig forfatterteam, ledet av Michael Waldron,
som prøvde å finne ut av
verdenen og logikken med hvordan denne serien fungerer.
"TVT tar seg av all tid." Hva betyr det?
Jeg tror mange forventet:
"Dette blir som Quantum Leap.
"Dette vil bli Loke med Paul Revere,
"som påvirker historiske hendelser."
Og det jeg foreslo første gang jeg møtte dem, var:
"La oss sprenge rammene for hva folk forventer av serien."
Hvordan gikk det?
Da vi så etter en regissør til serien,
hadde vi en rekke interesserte, mange interessante samtaler.
Kate utmerket seg på grunn av vinklingen på materialet.
KATE HERRON REGISSØR / PRODUKSJONSLEDER
Jeg husker at agenten min sa:
"Dette er en uformell sammenkomst.
"Du trenger ikke forberede noe."
Jeg ignorerte det og hadde en fullstendig presentasjon.
Hun kom med en overveldende presentasjon,
den mest utrolige presentasjonen jeg har sett,
der det virkelig var... Det serien har blitt.
Og jeg husker at jeg forlot det møtet
med en følelse av at dette er en person som forstår ånden
i det vi ønsker å oppnå med det.
Og som ikke bare ville utføre de ideene,
men ville presse dem enda lenger.
Samtidig løfter du våpnene mot dem, klar til å slåss.
Jeg spurte Kate: "Hva mener du at serien handler om?"
Og hun sa: "Å akseptere seg selv.
"Du har en figur som ikke vet hvordan han skal forandre seg og vokse.
"Og vi har en utrolig historie som faktisk handler om
"å akseptere den man er."
Fra det øyeblikket av tenkte jeg: "Hun vet hva hun gjør. Hun er med."
Det var slik en menneskelig, dyp innsikt, så enkelt uttrykt.
Jeg er litt klisjéaktig.
Jeg elsker at det handler om å elske seg selv
og legge bak seg demonene sine.
Og jeg tror det er noe jeg prøver å tilføre alt jeg jobber med,
å grave i følelsene og sannheten i det,
og på en måte la figurene være stygge.
For meg føles det mer ekte.
Ikke vær redde for å tråkke litt på hverandre.
-Ok. Greit. -For liksom...
-Så lenge det er greit at vi overlapper. -Da setter vi i gang. Bilde...
Hun har så mange ekte erfaringer som hun bruker i serien.
Hun har jobbet i mange kontorer som høres ut som TVT,
så hun vet hvilke knapper man skal trykke på for å drive Loke til vanvidd.
Tidsmengden kan være konstant...
MINDRE MØTER MER PRODUKTIVITET TVT - TIDSLINJA KREVER DET
...men opplevelsen av tid er ikke det.
En time på stranda,
mens man nyter sola i ren frihet
føles veldig annerledes enn å sitte i tannlegestolen.
Men et minutt er et minutt.
Vi beveger oss framover ett minutt av gangen, ett øyeblikk av gangen...
Stopp...
...om vi ønsker det eller ei.
Opp.
-Og for det... -Hold opp!
kan vi takke våre utrettelige venner ved Tidsvarianstilsynet.
Det finnes en organisasjon som går tilbake i Marvel Comics' historie
kalt Tidsvarianstilsynet, TVT.
Det er en organisasjon jeg lenge har vært fascinert av,
mens jeg har bladd meg gjennom tegneserier hos Marvel
i årene jeg har vært der.
Og jeg har alltid visst at de kan ha en kul historie å fortelle.
Ideen om dette byråkratiet
som kontrollerer tid og rom.
Kom igjen.
Du gjør en fryktelig feil.
Han er luringen, og han er Åsgards prins,
denne guden for ugagn som har spilt en skurkerolle.
Og vi likte ideen om å ta ham
bokstavelig talt ut av sin egen tid
og kaste ham inn et sted der han ikke kjenner reglene.
CHRISTINE WADA KOSTYMEDESIGNER
Man ser ham for første gang med Avengers-kostymet.
Så dette er
en veldig forseggjort drakt.
Helt uaktuelt.
Dette er fint asgardiansk lær.
Vi ville bare ha en sterk kontrast.
Det å åpne med brask og bram.
Vent litt.
To... én... Opptak!
Vi ga ham en standard TVT-drakt
og i den scenen
reduserte vi ham til hans mest sårbare kjerne.
Gå gjennom døra.
Så gulvet kan forsvinne under meg idet jeg prøver å gå.
Godt forsøk. Jeg er klar denne gangen.
-Det er ikke slik dette kammeret fungerer. -Løgner.
Det var ønskelig med litt innsikt i rollefiguren
som ikke bare handlet om superheltkostymets mur.
Det skulle føles
som om man trengte gjennom lag inn i denne rollefiguren.
Du aner ikke hva jeg er i stand til!
Jeg gjør nok det.
Aner hva han er i stand til.
Jeg husker at jeg satt med Kevin Wright, produsenten,
og noen av forfatterne,
og de fortalte seriens historie. Og de sa:
"Det er en interessant rollefigur kalt Mobius,
"og han er analytiker hos TVT.
"Og han er et stort intellekt, han er lærd.
"Og han forstår Loke.
"Og han er i stand til å vise deler av seg selv
"han aldri har forstått før.
Og jeg tenkte alltid: "Jeg lurer på hvem som skal spille den rollen?"
-Og her er han. -Her er han.
Ingen ringere. La meg spørre deg om dette.
Trodde du ledet opp mot:
"Og det er bare én jeg kan tenke meg...
-Bare... -...som kunne spille dette."
Det er bare én person.
-Isteden var det: "Hvem blir det?" -Det er bare...
"Her er han."
Da de snakket med meg om Iron Man første gang,
ville jeg la Marvel bli litt etablert.
Og da de snakket med meg om Thor, og så om...
...Captain America, og selv Hulk,
sa jeg: "Jeg vet ikke..."
Så det... Jeg bare tuller.
Det morsomme er at selv navnet "Mobius"...
Jeg bare liker navnet.
-Det er bare kult... -Det er et flott navn. Ja.
Så når folk sier: "Hva gjør du?"
Og liksom: "Hva gjør du i Marvel Universe?"
"Nei, jeg har ikke kappe, jeg har ingen superkrefter.
"Annet enn navnet 'Mobius', som har en viss kraft i seg."
Det er en historie om antihelter,
og det spennende med Mobius var å spille en fyr
som var en alminnelig, gammeldags helt.
Klokka tikker alltid.
Som er bedre enn alternativet.
Han er den skurkete detektiven.
Og slik en flott kontrast for Tom.
Hvordan går treningen?
-Naturtalent. -Ja?
Lærer du om vannscooteren min der?
Det var flott å komme i gang med jobbingen her i Atlanta,
for Tom... Vi kalte dem "Loke-forelesingene"
som Tom tok oss gjennom og jobbet med meg individuelt.
Gikk gjennom historien og alt han følte var viktig,
og viste meg klipp og ting.
Så det var viktig for at jeg skulle forstå.
Så endte jeg opp med å skrive ned
noe av det han sa da han beskrev Loke.
Og jeg tror det av og til endte opp i dialogen jeg sa.
Ærerikt formål.
Jeg husker Owen spurte meg om hva jeg liker ved å spille Loke.
Ikke med tanke på hva som var flott ved rollen,
det andre kunne se.
Han sa: "Tom, hva liker du ved det?
"Hva liker du ved Loke?"
Og jeg hørte meg selv si:
"Han spiller alle pianoets toner.
"Så han spiller de lyse tonene og dur-tonene, alle...
"Alle de lyse, hvite notene der oppe.
"Men han spiller også de tunge med venstre hånd.
"De dype akkordene
"som er fulle av sorg og sinne.
"Og han er i stand til å gjøre det...
"Musikken i Loki har en bredde."
Og Owen sa: "Det høres riktig ut."
Nok.
Tilbake i buret.
Jeg kan også være hard.
Jeg hadde en fin samtale med Tom en dag.
Og han siterte noe, og jeg sa: "Er det Shakespeare?"
Og han sa: "Ja, Hamlet."
Og jeg var stolt over at det med Shakespeare var riktig.
Så sa jeg: "Har du spilt Hamlet?"
Og han sa at han hadde det. At faktisk hadde Kenneth Branagh
instruert ham i noen Hamlet-forestillinger.
Og han beskrev hvordan det var og hvor givende det var,
og jeg bare lyttet.
Og da han var ferdig og dette er vel engelsk høflighet,
var det en liten pause.
Og så sa han: "Har du spilt Hamlet?"
Og det er første gang at...
At noen jeg har jobbet med
har vurdert å spørre meg om det var en mulighet.
For jeg kan ikke forestille meg at Ben Stiller skulle lure på:
"Har Owen spilt Hamlet?"
Hvis du måtte spille et Shakespeare-stykke...
...hva ville du velge?
To herrer fra Verona, tror jeg.
Kan du det godt?
Tom klarte nesten å holde maska.
-Utenat. -Det var da jeg følte...
Da han stilte spørsmålet: "Har du spilt Hamlet?"
Han bare...
Var bare høflig.
-Men... -Man vet aldri.
-Du kunne ha spilt det på skolen... -Ja.
...i en skoleproduksjon.
-Ja. Hva kunne jeg... -Du kan mesteparten.
Han kan mesteparten av Hamlet. Folk vet ikke det.
-Du kan det utenat. -Nei.
-Det er ikke sant. -Du kan noe av det.
-Som dere vil ha det? -"Slutt å overbevise, Proteus.
"Husarbeidende ungdom har hjemlig skjønn."
Det er første replikk i To herrer fra Verona, tror jeg.
Jeg kan ikke skuespillet,
men på college fulgte jeg en Shakespeare-forelesning.
Déjà vu. Jeg sa jo at tida går annerledes i TVT.
Jeg tror at noe jeg og Owen snakket om helt i begynnelsen, var
at han ville glemme seg selv.
Og jeg tror nøkkelen til det var parykken.
Vi ville selvfølgelig beholde Mobius' bart,
for det er nøkkelen til figuren i tegneserien
og kunstneren han er basert på.
Skal du beholde den? Eller vil den bli i livet ditt?
Jeg har fått mange komplimenter for denne barten.
-Den er veldig stilig. -"Stilig" er ordet som
mange har brukt. Så jeg kan...
-Jeg har ikke råd... -"Snasen."
"Snasen." Jeg tror ikke
-jeg har råd til å barbere den. -"Smart." Jepp.
-Dette kan være fra... -"Fancy."
Fra nå av, når du ser gamle OCW,
kan du... se ham med bart.
Jeg liker hele stilen.
Og kanskje det er litt som følelsen som barn
når man liksom later som.
På med utstyret. Det har vært et angrep.
Det er derfor jeg liker denne hatten, for den føles litt...
En detektiv fra 40-tallet,
som jeg føler at dette "TVT" er litt som.
Jeg ville bare at han skulle se ut som en standard detektiv.
Nesten som om han fant klærne sine
blant gjenglemte ting i TVT.
"Ulydig, sta, uforutsigbar."
Høres ut som en annen jeg kjenner.
Det høres ut som noen jeg kjenner.
Vi hadde alltid Tidsvokterne som en stor, allmektig trussel,
antagonistisk kraft i TVT.
Men mens vi skrev serien,
innså vi at vi nok trenger en trussel på bakkenivå.
Og det tok form som dommer Renslayer.
Dere latterlige byråkrater får ikke avslutte historien min!
Det var aldri historien din.
Dommer Renslayer, spilt med slik eleganse, autoritet og kraft
av Gugu Mbatha-Raw,
er TVTs overdommer.
Hei!
Jeg elsket Renslayers dimensjoner.
Jeg følte at de som kjenner serien, vet hvem hun er,
men hun har aldri blitt fortolket før.
Så man føler at man får skape henne.
Og jeg bare elsker dybden hennes og lagene hun har.
Og jeg synes hun er mektig.
Hun er respektert. Hun har jobbet seg opp.
Der er varianten.
Jeg tror aldri jeg har spilt en så autoritær rollefigur.
Vet du hva som ville ha skjedd hvis vi ikke reduserte tidslinjen?
-Hva da? -Kaos. Død.
Fri vilje?
Bare én person får fri vilje.
Den som bestemmer.
TIDSVARIANSTILSYNET
Vi er her på kontoret mitt...
Ravonna Renslayers kontor.
Og dette er et helt utrolig sett.
Og vi ser det ikke helt bak oss,
men mellom Tidsvokterne der
er det en utrolig utsikt over hele TVT.
Og det er et mektig rom.
Jeg elsker det. Og det har en slags midten av århundret-varme.
Jeg føler jeg har fått en tilknytning til det.
Vi visste alle at vi ville bygge sett.
TVT var egnet for en taktil, ekte, jordnær følelse.
Vi ville se kafferingene på papirer og skrivebord.
Og for å gjøre det, må du bygge verdenen.
Dette virker som et drapsrom.
Man vil ha en Storebror ser deg-stemning
med TVT, at Tidsvokterne alltid følger med.
Og den har store vakre statuer av Tidsvokterne,
for de er guder.
Men jeg elsker ideen om å forene det med Mad Men-estetikken,
for vi tenker at de er snille, og det er stilig.
Hjem, kjære hjem.
Ante ikke at det var magi her.
Det er det ikke.
Vi snakket mye om morsomme sci-fi-byråkratier,
som Defending Your Life, eller Beetlejuice,
eller Terry Gilliams Brazil.
De har alle vært store prøvesteiner for denne svære organisasjonen
som føles som den henger fast i fortida, og den er veldig analog...
Det er en masse papir, en masse eldre maskiner.
Men utfører også denne utrolige, svære jobben med å kontrollere all tid.
Er dette den største kraften i universet?
Autumn, vår filmfotograf, gjør en utrolig jobb.
Maler med lys og gjør ting veldig filmatiske,
veldig stemningsfulle og kule.
Rampete drittsekk.
TIDSVARIANSTILSYNET FOR ALL TID. ALLTID
Den verden som produksjonsdesignerne skapte,
og som Kate fant på, er veldig unik for Loke,
og den har masse tekstur.
Og jeg liker å gi det til rommet,
med lys- og linsevalg.
Og jeg vil ikke at det skal være for skarpt og uberørt,
så det føles som det kunne vært filmet på 35.
Og det er viktig for meg,
og jeg tror at alle var på bølgelengde der.
Høye ambisjoner!
TVT er radikalt annerledes det vi har sett tidligere i MCU.
Sterkt påvirket av modernisme fra midten av 1900-tallet.,.
KASRA FARAHANI PRODUKSJONSDESIGNER
...og brutalisme, med en sterk dose Kafka-aktig humor blandet i det
og byråkratisk kaos.
-Jeg er ikke overrasket. -Du skulle ikke ha avbrutt oss.
-Er det min feil? -Han kan ikke ha kommet langt.
Spre dere.
Noe av arkitekturen og designen er sirkulær.
Det er vel ideen om hvordan vi tenker på tid.
Tid eksisterer i sirkler.
Klokker og ur er sirkulære.
Vi snakker om år og sesonger.
Vi snakker om sesongsykluser, og vi tenker på tida som...
...det er noe som ruller i vei.
Ta en billett.
Dette er et av våre enkleste sett.
Og det er manges favoritt, og på et vis det morsomste.
Ideen er at det er som en veldig undertrykkende,
komprimert søppelkomprimator-boks.
Når vi står i rommet nå,
er taket utrolig lavt, og vi har alle disse lysene.
Det føles ganske klaustrofobisk. Og du vil bare komme deg ut.
Takene er 230 cm høye.
Selv i en ganske beskjeden leilighet har man typisk 245 cm høyde,
så det er 15 cm lavere.
Så det føles som det presser ned på deg.
Og taket er dekket
av et hav av lysende hvite sirkler av hvitt reflektert lys.
Og inni hver sirkel
er det en pære med kromspiss i bunnen som lyser opp.
Så hvis du ser opp, ser det ut som et hav av øyeepler.
Og det er alle stolpene og nylontauene
som samler dem som kyr,
og umiddelbart tar fra dem enhver form for fri vilje.
Takk for at du besøkte TVT.
Bare gi oss en tilbakemelding.
Interessant nok har vi mye hierarki gjennom hele historien.
Som måten TVT er designet på, med minuttmenn, analytikere, så dommere.
Men det er reflektert i TVTs design.
Vi har disse Ondskapens hotell-aktige korridorene
som er endeløse og bare fortsetter.
Men vi har sikkerhetsetasjen og direktørkontor-etasjen,
og så er det etasjen der Renslayer er.
Og jeg tror det også var viktig,
å gjøre det klart at TVT, selv i designen og arkitekturen,
hadde en slags hierarkisk følelse.
Vi jobbet hardt for å utvikle klassesystemer i serien.
Så vi bare skapte alle rangordningene.
Jegerne har svarte uniformer.
Alle minuttmennene, alle de som har vervet seg, har
det jeg kaller harlekin-mønster,
der det er et kontrasterende panel
som skifter rundt på hver person.
Så noen ganger er et panel lysere på høyre side.
På den andre personen er det lyst på venstre side.
Og på en annen er det lyst foran.
Så det spilte på det med tid og rom.
Ser du en Loke, drep den.
Fortrinnsvis den onde Loke.
Det er meningen at det skal føles at denne organisasjonen
på en måte fratar deg individualiteten.
Og det eneste jeg gjorde, var å risse merker.
B-15 har risset antallet drap på hjelmen sin.
Hun er tøff. Hun er fysisk kompetent.
Og hun er sterk. Hun er dedikert og lojal.
Din Loke overfalt meg.
Jeg sa man ikke kunne stole på den.
Under rollebesetningen kom Wunmi inn, og liksom:
"Dette er rollefiguren."
Vi snakket en masse om religion og tro.
Og når folk har troskriser eller
en åpenbaring eller oppvåkning og alt forandrer seg.
Jeg virket lykkelig.
Hva nå?
Hun gir rollefiguren en varme, men hun er vår tøffeste.
Hun er som en actionhelt, ikke sant?
Det var slikt et spennende øyeblikk,
å få med denne flotte kvinnen i MCU.
Jeg var glad for å gjøre stuntene og slikt,
for jeg har aldri gjort slikt før.
En viktig del av det var å være komfortabel
med et våpen som tidspinnen.
Du skrur den på, og åpner og vrir den, så går lyset på.
Den er oransje når du vil tilintetgjøre noe.
Du traff meg nesten!
Så hadde vi TemPaden.
Den ser ut som en mobiltelefon av gull.
Og du kan ringe en tidsdør.
Så det er det vi bruker
for å nå en ny gren og tilbake til TVT.
Teknologien de bruker må føles som den ikke er
futuristisk, men heller ikke arkaisk.
LUKE MCDONALD VFX-ANSVARLIG
Det må være et eterisk sted i tida.
For måten det ble skrevet og beskrevet
i forfatternes manus, at det var en glass-tidsdør,
falt plutselig på plass.
Og en av tingene som inspirerte oss
til tidsdørene, var David Lynchs Dune,
når de trener på å slåss,
og de har et slags skjold over seg.
Og vi tok et kameratest-opptak, og vi filmet et element.
Og umiddelbart lagde jeg dette elementet.
Og vi lagde sannsynligvis rundt 150 designer
før vi endte opp med noe alle likte.
Fancy teknologi.
Truende avhørstaktikk.
Vi to er visst i en egen løkke.
Ja, Tidsteateret var det vi slet mest med,
første delen av innspillingen.
Og det er en så stor og viktig scene som finner sted i den.
Liker du å skade folk?
Det er et enkelt spørsmål.
Liker du å drepe?
Jeg skal drepe deg.
Som moren din?
Han og Mobius i Tidsteateret,
det er to som snakker i 30 sider om identitet,
filosofi og livet, og det er spennende.
Utrolig at du var D.B. Cooper.
Jeg var ung og tapte et veddemål for Thor.
Det er klart at når du jobber med en Marvel-produksjon,
er det mye hemmelighold. Så ikke alle har et manus.
Jeg husker at jeg filmet i Tidsteateret,
Owen og Tom ser på en scene, men det er ingenting på den.
Så scenen stopper opp på Avengers på scenen.
Så reiser Loke seg. Han setter ned Tidsdisken.
Jeg og klipperne har redigert:
"Vi synes dette er et bra øyeblikk, eller dette."
La oss gå fra toppen, bare for å få timingen.
Greit. Tilbake. La oss filme.
Det hendte at staben sa:
"Dette er to menn i et rom, og de ser på en vegg.
"Og Kate og Tom ser ut til å ha kommet inn i det."
For jeg sier: "Nå er det Dark World. Eller nå er det Avengers."
Så jeg har gått tilbake til samme klippet av mamma som dør.
Det er her jeg har reaksjonen.
Det som var vakkert ved det, var at
da vi filmet det, tenkte nok noen i staben:
"Dette er veldig rart."
Men de la uansett sjela i det.
Og jeg tror det var et samlende øyeblikk for alle.
Og ut over det å se Owen og Toms kjemi på skjermen.
Det var utrolig.
Og det startet et slags sjakkparti
der begge rollefigurene spiller gjennom hele serien.
En variant på rømmen har drept minuttmennene våre.
Og guden for ugagn må hjelpe med å stoppe ham?
Ja.
Hvorfor meg?
Varianten vi jakter på er...
...deg.
Hva behager?
"Min fiendes fiende er min venn."
Og Loke er uten tvil sin egen verste fiende.
I de 11 årene jeg har spilt ham, i løpet av seks filmer,
som spenner over 13 timer og 50 minutter,
har han kjempet med broren og faren sin,
frostgiganter og alver, Avengers og titaner.
Men jeg kan si med sikkerhet
at Lokes største kamp alltid har vært med seg selv...
...fram til nå.
Hvis denne serien handlet om at Loke lærte å elske seg selv,
er en nøkkel for å hjelpe ham å lære å overvinne disse tingene
å ha noen som kommer inn
og utfordrer de synspunktene i utgangspunktet.
Dette handler ikke om deg.
Nettopp.
Sophia spiller en rollefigur i tegneserien som var kjent som Sylvie Lushton.
Hun var en av Lokes lærlinger
og på en måte en han formet til å bli en stor heksemester.
Vår versjon i serien er en annen versjon av Loke selv.
Hva gjør du?
-Prøver du å forhekse meg? -Nei.
-Det går ikke. -Fordi du er magiker?
Nei, jeg er for sterk mentalt.
Det som fascinerte meg med historien, var at
dette var en kvinnelig variant av Loke som var mer i tråd
med Enchantress-rollefiguren vi kjenner fra tegneserien,
men også på en måte en helt ny Enchantress.
Jeg syntes det var noe interessant der.
Det å ta to identiteter av Loke,
men gjøre noe annerledes.
-Behersk deg. -Det går bra.
Hun er en annen versjon av ham i de grenseløse universene...
...som er rundt. Og det er mange versjoner av Loke.
Så den sentrale hendelsen for henne
trakk henne bort fra Loke-livet i Åsgard,
så hun har levd et parallelt liv hele tida.
Og det har ikke vært så bra for Sylvie.
Vi trengte fortsatt tegn på at hun var en Loke.
Men hun måtte føle seg herdet på en mer gjenglemt måte også.
Som om hun plukket opp biter underveis mens hun gjemte seg.
Det er som om Sylvie trengte å føle
at hun måtte trekke seg litt inn i disse verdenene,
men også være tøff og herdet.
De har lånt ting fra Loke.
Noe av gullformen rundt halsen,
og skinnet og kappen.
De grønne sirklene på...
På armene er... De grønne er for Loke, åpenbart.
Og det er små biter av Enchantress der også.
Vi ville at den skulle være kjempepraktisk.
Noe man kan kjempe i og som Sylvie kunne være på flukt i,
snarere enn høye hæler og trikot.
For en gave av en rollefigur.
Jeg får være en skikkelig tøffing som er kjempesint,
og kjemper med disse typene.
Noe som var veldig gøy
med å se på Sylvie og kampstilen hennes,
og se på de små forskjellene på henne,
som en kvinnelig versjon av Loke,
hva gjør henne annerledes?
Og det er naturen og oppdragelsen.
Bang. Press ned.
Loke vokste opp i et palass, og slåss på en ballettaktig måte.
Det er veldig grasiøst og vakkert.
Mens Sylvie har vært på flukt hele livet og har levd og vokst opp i en apokalypse.
Så jeg tenker på henne som en villkatt, måten hun slåss på.
Du forventer nesten at hun skal bite.
Du ser henne en gang ta av seg hornene
og sette dem i ansiktet på noen.
Mens Loke har store armbevegelser.
Loke har en matadoraktig måte å slåss på,
der alt er eleganse og show.
Og slåss!
Vi prøver å bygge på alt jeg har gjort,
men gjøre det mer grasiøst, antar jeg. Hvis jeg kan.
Nok en mekanisme for historien. Veldig kult.
Hei! Der er den.
Når man fjerner all actionen og det visuelle,
handler historien vår om identitet
og at noen finner plassen sin i verden.
-Du er ingen seriøs mann. -Nei. Jeg er en gud.
En klovn.
I tredje episode, i Shuroo,
er det et stort øyeblikk for Loke og Sylvie i deres reise.
De jobber faktisk som et team.
Vi må på arken og sørge for at den drar.
Hvordan?
Vi går rundt.
Loke og Sylvie må flykte gjennom en by,
og svært mye står på spill.
Og scenen må ha en enorm mengde med framdrift.
Og Kasra bygde en by.
Han bare bygde byen i studioet.
Shuroo var et sett
som vi tidlig plantet et flagg i og sa:
"Det er slik det skal bli.
"Og vi vil at det skal være stort og praktisk.
"De må være i stand til å flykte gjennom denne byen.
"Vi må bygge byen."
Shuroo, der vi er nå,
har noen av de arketypiske visuelle elementene i en grenseby,
men har noen elementer som er helt annerledes
det vi har sett på jorda,
og helt annerledes andre fremmede verdener
som har blitt etablert så langt i MCU.
Alle scenene er om natta, og du må se det om natta.
Det er masse neonmaling, så finishene, slik man ser dem nå,
er ganske annerledes det de endte opp med å bli.
Det er en kvalitet der selve arkitekturen blir lyskilder
fordi det er forseggjorte malte mønstre
som er interaktive med lys på seg.
Så det er nesten som svevende, glødende mønstre.
Skal vi stole på hverandre?
Ja, og du kan det.
Bra.
Så vi går gjennom denne tunnelen
og inn i byen Shuroo. Følg meg.
Ta-da!
Som jeg må si er
et av de mest utrolige settene jeg har vært på.
Alt dette er bygget i studioet
her i Atlanta.
Alt er opplyst og malt slik at det gløder i mørket.
Det eksisterte ikke før.
Og selv på et Marvel-prosjekt
har jeg aldri vært på et så stort sett, tror jeg.
Scenen her blir spilt inn som én tagning.
Det som kreves for å gjøre det,
er et sett som er fotorealistisk 360 grader.
Så alle overflatene må designes, bygges og gjøres til sett.
En viktig del av det var å ikke bygge mer sett enn vi trengte.
Det handler om å planlegge tidlig i prosessen.
Kate jobbet med førvisualisering og bildemanus
for å finne ut hvor mye vi trengte.
Så det var en viktig del av å sikre at ressursene ble brukt bra.
Kate og jeg hadde nok jobbet med dette i et år
da vi møttes,
og begynte forberedelsene i Los Angeles ved Disney.
Det er kutt i vår sekvens,
men vi ville at publikum skulle føle at det var én tagning.
Så vi har overganger som fører oss fra ett opptak til det neste.
Men måten vi filmet dem var å gjemme dem
slik at de føles sømløse,
så du føler at det er én tagning fra begynnelse til slutt.
Jeg tror det blir åtte eller ni overganger i den første.
Men vi kommer gjennom denne tingen.
Og bak meg ser dere...
I serien ser dere en enorm folkemengde.
Og i enden av gata, oppe i nattehimmelen,
er dokkingpunktet for denne arken,
dette skipet som potensielt drar.
Og disse meteorene krasjer inn i bygningene,
og bygningene raser sammen, og det er kaos.
Folk løper og skriker,
og prøver å komme seg i arken.
Og det er vakter som prøver å hindre dem.
Så det at vi har oss to, Loke og Sylvie,
meg selv og Sophia, at vi må gjennom dette,
det skaper en utrolig, dynamisk framdrift.
Og det er så spennende at i det øyeblikket Loke og Sylvie faktisk knytter bånd,
avsluttes det på slutten av denne utrolige actionen.
Tror du at det som skaper en Loke,
er at vi er skjebnebestemt til å tape?
Nei.
Vi kan tape.
Av og til smertefullt.
Men vi dør ikke.
En av forfatterne våre, Elissa Karasik,
kom med et sterkt perspektiv,
at den burde følge kjærlighetshistorien.
Og det var noe alle forfatterne støttet fra dag én.
Ikke dårlig.
Det er så kaotisk å forelske seg i en versjon av seg selv,
men samtidig er det slik en dårlig idé og så rampete,
liksom: selvfølgelig forelsker Loke seg i seg selv.
Men han er også en rollefigur som
jeg tror trenger å slippe unna sine demoner
og finne det gode i seg selv for å kunne dra på den forløsende reisen.
Så dypest sett er dette en kjærlighetshistorie,
og man forelsker seg aldri på riktig tidspunkt.
Det fine med det er at
Crater Lake er der disse to rollefigurene kommer sammen,
og de innser at det er noe dypere som foregår her.
I livet går man gjennom ting man sliter med,
men vi kan ikke gjøre det alene.
Og hvis vi har folk vi stoler på,
gjør det byrden lettere, og det gleder hjertet.
Og jeg tror at forholdet mellom Loke og Sylvie handler om denne forbindelsen.
At de lærer, hver og en av dem, å bry seg om den andre.
For en enorm narsissist.
Du ble lurt av deg selv.
Hun het Sylvie.
Sylvie.
Nydelig. Hvordan staves det? Er det med en I-E eller bare I?
Er hun i live?
Inntil videre.
Folk som er forelsket snakker ofte om at tida stopper
når de for første gang fanger blikket til sin elskede,
som om hjernen, kanskje universet, forteller oss:
"Livet ditt er forandret for evig og alltid."
"Svi dette øyeblikket inn i hukommelsen."
Så mye glemmes og kastes hver dag.
Et passord, en bekjents navn.
Vår manglende evne til å kontrollere hva som blir og hva som forsvinner
er en konstant påminnelse om menneskesinnets begrensing.
Ting i speilet er ofte mye mindre enn de virker,
og de blir stadig mindre for hver dag.
Men når vi marsjerer konstant framover,
ankommer vi uunngåelig et av de avgjørende øyeblikkene
der ting framstår klart, raskt etterfulgt av mer usikkerhet.
Det vi gjør i dette øyeblikket, kan ofte definere livet vårt
på måter vi aldri hadde drømt om.
Hva da?
Sylvie kommer omsider til Tidsvokterne.
Og da havner hun i en kamp med Renslayer.
Det var en virkelig morsom scene.
Liksom: "Å, jøss! Denne kvinnen kan slåss."
"Kanskje jeg har møtt min like her."
Denne gangen fullfører jeg jobben.
Det er første gang vi får se begge sammen.
De har så forskjellig stil,
for Renslayer kommer fra en militær bakgrunn som jeger,
og Sylvie hadde en gatesmart kampstil.
Stuntteamet og kampteamet er også veldig nøye
med å forsikre seg om at kampene gir mening i historien.
Og vi sørger for at
scenene fungerer som scener uten slåssing,
og så legger vi til slåssingen.
Jeg tror det gir mening å gå tilbake.
-Ja. -Selv om det er mindre aggressivt,
-men hun kommer fram. -Ja.
-Og... -Behold det motsvarende.
-Bra motsvarende skritt. -Ja.
I en musikal synger man
når man ikke har ordene for å uttrykke hva man føler lenger.
Når du kommer dit, begynner du å synge.
Her er det slik at når du ikke har ordene som uttrykker hva du føler lenger,
slåss vi.
For Renslayer er det en fascinerende utvikling å gå fra
en veldig vanlig oppfatning om verden
til at den på en måte går i oppløsning foran henne.
Følte dommer Renslayer seg forrådt av sitt elskede TVT?
Kom ut, så snakker vi om det.
Da jeg introduserte tomrommet,
var det som en gold ødemark der TVT sender alle, og det er søppel.
Det var så rart, for jeg var på settet, så klart,
og vi var på landet. Og det var grått og elendig.
Jeg tenkte: "Herregud, jeg har presentert England."
Men det minnet meg om det.
Det var ganske rart. Ganske mange i staben er briter.
Vi sa: "Ja, det føles om vi er hjemme."
Det jeg ville føle i tomrommet, var
at det er som en gjengrodd hage.
Vi har en rekke konstruksjoner. Vi har en båt på land,
og man ser alle slags rare ting som har blitt slettet
som ikke bør eksistere i tid.
Vi hadde det veldig gøy med påskeegg
og å legge inn ting som ikke burde være der.
Det er ment å være en slags tristhet
og en slags livløshet ved stedet.
Men det er noen ting i tomrommet
som har lært seg å holde seg i live.
Og de har klart å skape et liv i tomrommet,
hvis det i det hele tatt er mulig.
Og jeg kan introdusere deg for dem hvis du vil.
Så da du ringte meg, sa jeg: "Hva er det?
"Er det for å spille en eldre versjon av Tom?" Det var det jeg antok.
RICHARD E. GRANT KLASSISK LOKE
De sa det mer delikat.
De sa: "Nei, den klassiske Loke."
Så jeg sa: "Så det er med grønn elastandrakt og muskler."
De sa: "Nei, du skal ikke ha musklene."
Så jeg er veldig fortvilet over at,
siden jeg er født uten, som du kan se,
at jeg tenkte jeg omsider...
At jeg omsider skulle få gå med
en grønn elastandrakt med innebygde muskler.
Men det har ikke skjedd. Men jeg har alt annet.
Hornene, kappen og støvlene.
Da jeg fikk vite at denne rollefiguren skulle være med,
-at det var alle disse Lokene... -Gammel.
Nei. Den var ikke bare gammel.
Det var bare én person vi tenkte på. Og det var Richard.
Hvis du hadde sagt nei, vet jeg ikke hva vil ville ha gjort.
-For det hadde vært... -Kunne ha gått til...
Nei. Det var...
Selv konsepttegningene, da vi tegnet dem,
var det med Richards ansikt. Som en ønskeoppfyllelse.
-Her er vi, lever drømmen. -Bra.
Jeg lever drømmen. Kanskje ikke du.
-Jeg er i drømmen. -Du sier det
-fordi kameraene går. -Jeg lever i drømmen.
Gudskjelov har Loke humoristisk sans.
Og gudskjelov har MCU humoristisk sans,
for det føltes som du kunne gå
overalt for å hente inspirasjon.
DEOBIA OPERAI SKRYTENDE LOKE
På mange måter tenkte jeg at det ikke trengs skuespill
siden kostymet gjør det.
Det er så massivt, og jeg er 1,98.
Men støvlene jeg har,
har fem centimeter, så jeg føler meg...
Jeg er sikkert to meter allerede.
Og skuldrene er her ute.
Jeg forrådte deg, og nå er jeg konge.
Min hær, min trone.
Noe fra tegneserien som jeg elsker med Loke, er
at han har vært en rekke forskjellige personligheter.
Tidlig i tegneserien var han svært skurkete,
men så har du den svært forskjellige Kid Loke i senere tegneserier.
Han har vært enhjørning og president.
Jeg føler jeg har en identitetskrise.
Det var gøy. Det var rart.
Vi klarte å skape en rekke bandittversjoner av Loke.
De har alle forskjellige kallenavn.
Man hadde Glamshades Wolfie, som var basert på
en stammeleder, en sjaman.
Og vi hadde Poky Loke.
Det var bare et spill på I Fengsel-Loke. Sykkel-Loke.
Dette er sykkelstyrer,
som jeg synes er veldig kreativt,
og man kan sikkert prøve å gjenskape ham hjemme, hvis man vil.
Det var endeløst.
Hvorfor er det en alligator her?
Alligator-Loke er fullt og helt Michael Waldrons oppfinnelse
i den første presentasjonen han hadde for oss.
For alle virkelig dumme ideer som det som kom med,
er det hundrevis av enda dummere som de måtte få meg bort fra.
Alligatoren brøler og sier "løgner" samtidig.
Jeg husker jeg sendte en melding til VFX-teamet fra vårt team
der det sto: "Vi vil ha en alligator
"som er veldig kjekk med vakre øyne."
Jeg tenkte: "Hva slags jobb er dette?
Alligator-Loke var en unik rollefigur, for
noen ganger tas ikke en ekte alligators fysikk i betraktning.
For eksempel å plukke den opp.
Å plukke opp en alligator er en veldig rar ting,
for alligator-ryggrader bøyer seg bare på en veldig spesiell måte.
Så vi jobbet med ILM med dette.
De fant en referanse
som var en av de beste jeg har sett.
Det er en alligator kalt Wally,
og han er en støttealligator.
Han er helt utrolig. Så vi brukte denne referansen
til å lage vår alligator, basert på denne Wally-alligatoren.
Det kan ikke bare være en alligator.
Det kan ikke bare være: "Det er bare en alligator."
Vi ville virkelig gi den det freidige Loke-fliret
eller det rampete preget.
Så vi baserte alligatoren vår på så mye vi bare kunne.
Inne i tomrommet er det en levende storm som fortærer materie.
Du kan tenke på den som den største stormen du har sett.
Torden, lyn, mørke skyer.
Og stormen kalles Alioth.
Jeg elsker monsterfilmer.
Og å prøve å håndtere et monster
der vi gir små forsmaker på denne skapningen,
men vi viser ham ikke helt før det store oppgjøret.
For jeg elsker Haisommer,
og noe veldig effektivt med den filmen er at
du får små glimt av haien, men du ser den ikke helt
før den store finalen på båten.
Og med Alioth var vi veldig inspirert av naturen,
og naturen kan være skremmende.
Da de presenterte historien,
sa jeg: "Kan dere gi meg et øyeblikk?"
Og jeg hoppet på Google.
Og jeg hadde sett en dokumentar om vulkanutbrudd,
og pyroklastiske strømmer, og det var så vakkert,
kornmo inni disse pyroklastiske strømmene.
Så jeg fikk jobben,
og det første jeg sa så snart jeg satte støvlene i bakken, var:
"Vi må begynne å utvikle denne rollefiguren."
Vi satte sammen en fantastisk pakke
som hadde en veldig kort animasjon av Alioth
slik jeg så ham for meg.
Kom og ta meg!
Det viktigste med Alioth er at selv Kid Loke beskriver, som han sier:
"Han er en hai, og vi er i hans tank."
Jeg tror det var det sentrale med Alioth, at han er et rovdyr,
og han er der bare for å spise.
Og det er flott, for TVT kaster bare en masse T-beinsteiker til ham.
Det var den beste tida, det var den verste tida."
Det er tilfeldigvis også enden på tida.
I den siste episoden av Loke,
etter å ha hoppet fra New York til Gobiørkenen,
til TVT, til en renessansemesse, til Pompeii, til Roxxcart til...
Du skjønner. Lang, rar reise og slikt.
Etter alle rom-tid-ablegøyene
kommer heltene våre fram til destinasjonen.
Enden på reisen
der du går ut av bilen, strekker på beina og fortsetter,
og knapt tenker på reisen du har tilbakelagt.
Det er en forfriskende forandring å gå inn i historiens siste akt,
der Loke verken leder en romvesenhorde i kamp
eller stikker en han er glad i i ryggen.
Vanligvis i Marvel er historiens tredje akt
en voldsom kamp og et stort utrolig skue.
Og jeg føler at vår femte episode med Alioth på en måte er
nesten som en tradisjonell tredje akt i en MCU-historie.
Jeg elsket at sjette episode var mer innenfor serien, liksom:
"Nei, vi skal sette oss ned og ha en samtale
"om alle disse spørsmålene vi har presentert for dere
"de siste seks timene."
Etter en veldig lang reise får Sylvie og Loke oppdage
at TVT hadde en arkitekt.
Ved tidas ende, hinsides tomrommet, hinsides Alioth, er en døråpning,
og gjennom den døråpningen er et citadell.
Citadellet er ubebodd og forlatt.
Men det er ett enslig lys i vinduet,
og det lyset er opplyst av Han som gjenstår.
Jeg ble inspirert av ideen om en slags herregård
som Sunset Boulevard eller Grey Gardens.
Disse store, utsmykkede husene, men det er en ensomhet i dem.
Så noe som Kasra fant på...
Som jeg syntes var så inspirerende, var at citadellet er utskåret
fra en asteroidestein,
som jeg synes gir den et vakkert, unikt utseende
med gullmarmorering gjennom denne svarte steinen.
Jeg ville at citadellet skulle føles stort,
for det bidro til Han som gjenstår sin ensomhet og isolasjon,
og hvor langt han går
for å beskytte seg selv mot seg selv.
Trollmannen fra Oz var en prøvestein.
Det er en som preger historien
og er drivkraften til mysteriet med å finne mannen bak forhenget.
Og forhåpentligvis bli forbauset over
hva du finner når du får en titt bak forhenget.
Dette er helt vilt.
Når du ser bak forhenget,
har alt forandret seg.
Så i en slik rolle tror jeg at det er viktig at en skuespiller
som Jonathan kommer inn,
og lever denne rollefiguren og får gjøre det.
For selv om de bare er her i 30 minutter i serien,
føles det som om de er i selve seriens DNA.
Jeg skulle gjerne forklart hva jeg er i stand til,
men vi har ikke de millioner av år som kreves for at dere skal forstå.
JONATHAN MAJORS HAN SOM GJENSTÅR
Noen popkulturelle referanser var Trollmannen fra Oz,
Sunset Boulevard, Citizen Kane, Charlie og sjokoladefabrikken.
Arketypen med trollmannen og det som skjer med ham
når han kjeder seg. Og han blir en luring.
Hvis jeg skulle sprenge en stol,
hvorfor ikke sprenge et gulv?
Og jeg tror at når han møter Han som gjenstår,
er han på grensen av de to tingene.
Du vet ikke hvor du har ham.
Og jeg tror at den usikkerheten er noe av det som er ille med det.
Dere tror jeg bare er her med dere.
Jeg er overalt.
Han som gjenstår har levd i evig tid.
Noe av det flotteste jeg fikk oppleve
med kostymedesigneren, er at
hver ting vi bestemte oss for, var fra et annet sted.
Kappen jeg hadde på meg var fra den viktorianske tida,
skoene er fra Djengis Khan, buksene fra Mongolia, og så videre.
Du bare blander alt, og det former rollefiguren.
Uten meg, uten TVT...
...brenner alt.
Så hva er du så redd for?
Meg.
Jonathan Majors ble med i produksjonen i vår siste uke,
og har skapt noe
som man vil snakke om i lang tid.
-Ja, vi danser. -Fint.
-Vi bare danser. -Ja.
Det er kjempespennende. Og man kunne føle energien på settet,
for jeg tror staben visste det.
Vi ser neste fase av Marvel Universe.
Varianten av Han som blir igjen
den han har snakket om, som han er så redd for...
Vi ses snart.
...er Kang.
Kang ønsker ødeleggelse.
Og jeg er så nysgjerrig på hva Jonathan gjør i framtida.
Jeg tror at med Han som blir igjen var målet for meg
å gi meg størst mulig lerret.
Og derfra, når Kang begynner å reise seg og handle,
har han ikke noe annet valg enn å være i opposisjon
eller være forskjellig fra Han som gjenstår.
Det var det som inspirerte meg og fikk meg inn i rollen.
Det at Kang lever i så mange varianter.
Og Han som gjenstår sier: "Reinkarnasjon."
Du vet du ikke når enden før du har blitt endret av reisen.
Dette må skje.
Multiversets potensial er uendelig.
Vi kan allerede se på vårt singulære univers med ærefrykt.
Ett valg avler et annet.
Vi liker å si
at mulighetene er endeløse.
Men i en singulær tidslinje er det bare ikke tilfelle.
Hvert fallende sandkorn i et timeglass
forandrer hvordan alle de andre faller.
Vi er både herre over vår egen skjebne og offer for omstendighetene.
Vi kan bare ikke vite hvordan ting skal ende opp,
før de skjer.
Som William Shakespeare skrev i To herrer fra Verona:
"Det er ikke over før det er over."
Eller kanskje det var Lenny Kravitz.
Uansett, Lokes framtid er fortsatt uskreven,
slik det er for oss alle.
Jeg vil være 40 år når Loki kommer på Disney Plus.
Og jeg var 29 år da jeg fikk rollen som Loke,
så det har pågått i 11 år.
Det har vært en av de flotte,
om ikke den flotteste, overraskelsene i hele mitt liv.
Det er vanskelig å oppsummere.
Jeg var en ung skuespiller,
og jeg følte meg heldig som fikk mulighet til å prøvespille til Thor.
Dette var første dagen jeg gikk med dette kostymet.
Under dette...
Min beste venn.
-Ja. -Hallo.
Under all prøvingen for fire, fem måneder siden
tenkte jeg: "Når skal jeg få på meg hornene?"
For det er liksom siste biten i puslespillet
med å bli rollefiguren.
Og det føles utrolig mektig å gå med denne tingen.
Hva skjedde med deg på jorda som gjorde deg så myk?
Å få rollen som Loke
og få muligheten til å lage den filmen
selv som en frittstående opplevelse,
var mer enn jeg kunne ha drømt om.
Som Loke måtte jeg spille skurken, og så måtte jeg spille antihelten.
Og dette er den første muligheten
jeg har hatt til å se om jeg kan bryte formen og forandre ham.
Hvorfor ser vi ulikt på dette?
Fordi du ikke har tillit...
...og jeg er upålitelig.
Jeg vil at fansen skal føle den energien
og føle seg begeistret og inspirert om hvor vi skal gå neste gang.
Vi er her på slutten av denne innspillingen nå.
Jeg håper at jeg har laget noe folk føler er veldig spesielt.
Jeg vil gjerne ta en til der jeg ikke gråter.
Jeg er takknemlig for at jeg er med på et prosjekt
som jeg tror har endret MCUs retning.
Det folk ikke vet, er at...
Er at Owen åpnet Marvel Cinematic Universe.
Det er det de kaller det, MCU.
Hva betyr det?
-Marvel Cinematic Universe. -Ja.
Hele den sammenfiltrede veven av alle filmene.
Alle er sydd sammen. De refererer til hverandre.
Og Mobius har åpnet det hele.
Det er sant.
Norske tekster: Marius Theil