For noen måneder siden dukket milliarder av mennesker opp igjen etter fem år.
Vi trenger nye helter.
Slike som passer for vår tid.
Symboler er ingenting uten personene som gir dem mening.
Og dette, jeg vet ikke om det har funnes et større symbol.
Men mannen som brukte det, er viktigere,
og han er borte.
I dag hedrer vi arven etter Steve, men ser framover...
og på kampene som venter oss der.
Da Disney Plus ble kunngjort, innså vi at det var mulig
å flette sammen et filmunivers med TV-universet,
som aldri hadde blitt gjort før.
Om vi klarte det, ville det gjøre dette unikt.
Figurene kan fortsette å bli utviklet
på en måte man ofte ikke har tid til i film,
for så å gå rett tilbake i det filmuniverset,
slik at det blir virkelig forbundet for første gang.
For Nate og meg tror jeg det var åpenbart
at The Falcon and the Winter Soldier ville bli
perfekt for denne typen format.
Sett på maken. Du sniker.
Litt tid i Wakanda, og du blir White Panther.
Det er White Wolf.
Uten spesielt mye skjermtid i filmene
har de blitt elsket.
Hva faen er det?
Alle har en gimmick nå.
Med den begrensede interaksjonen de har hatt,
har de skapt en interessant stormende kompis-purk-dynamikk
som var verdt å utforske.
Kan du flytte fram setet?
Nei.
Fra dag én var målet at det skulle være veldig jordnært.
Endgame var titatenenes kamp
i et stjerneunivers.
Så vi forsøkte å få til alt det
med rollefigurer som var jordnære og som man kunne forholde seg til,
så superaspektet ble nedfelt i rollefiguren.
Men også nedfelt i en realistisk verden.
I dette øyeblikket kunne du si det.
Og vi bør føle at det er det du tenker på.
Derfor må han fortelle henne...
Du føler liksom: "Jeg kan få henne nå."
Så du kan slappe av. Og så bang.
Så du overrasker ham.
Kari har vært flott.
Når du ser denne serien,
innser du den følelsesmessige dybden i rollefigurene.
Det er først og fremst drama.
Kari klarte å gjøre oss mindre macho
og gjøre serien macho
med all slåssingen og spesialeffektene og eksplosjonene og slikt.
-Ikke akkurat tøff. -Hva?
Men også vise den emosjonelle sammensetningen som gjør alle til individ.
Det var viktig for meg, og for alle, tror jeg,
å utforske hva det betyr å være helt i dagens verden.
Hvis det å være helt i MCU
tidligere handlet om å være soldat og kriger,
er ikke den nye helten det.
Den nye helten handler om førsteinnsats,
så det var nedfelt i begge rollefigurenes reise.
Walker! Hjelp meg!
Jeg tror hun bare så dette
som to vanlige fyrer som prøvde å finne veien,
og det første jeg merket meg, var den nye måten å filme på,
der hun fanget rollefigurenes indre tanker også så videre.
Og jeg syntes det var interessent.
Nå som du har sluttet å kjempe, hva ønsker du?
Fred.
For noe tull.
I det øyeblikk du trer inn i Marvel-bygningens andre etasje,
får det deg til å føle
at du har gått inn i noe større enn deg.
Kevin og resten av Marvel-teamets mandat med: "Dette kan ikke være TV,"
det må føles som en film,
men historiefortellingen er spredt ut.
Jeg følte meg spesielt utrustet til å gjøre det.
Historier fortelles på to vis.
Vertikalt, med hver episode,
og så horisontalt.
Og det horisontale bryter med rollefigurene og deres forhold,
for hver episode ble det opprettholdt eller ble sterkere.
God tur, Buck.
Ikke kall meg det.
-Men Steve kalte deg det. -Vi var gamle kjente. Han hadde en plan.
Da vi snakket om ideen om serien,
sa Malcolm Spellman at det han likte best
ved slutten på Endgame, var Sams replikk:
"Det føles som om det er noen andre," og ideen om arv.
Hvordan føles det?
Som om det er noen andres.
Det er ikke det.
Den replikken ble liksom ryggraden i Sams historie.
Og det var tydelig at om vi skulle fortelle en historie på seks timer,
skylder vi både kappen, symbolet og rollefiguren
å dissekere det fra alle vinkler
før han kan utvikle seg skikkelig.
Det hadde føltes uærlig for fansen,
rent menneskelig,
hvis en svart mann aksepterte dette symbolet
uten å være ambivalent til det.
Og vi visste det ville være avgjørende for Sams byrde.
Som svart mann i USA,
å bære stjernene og stripene med stolthet,
det er ikke noe Sam Wilson ville gjøre straks.
Det å utforske hva det svarte betyr i USA,
var seriens hypotese,
og at arv betyr noe
som både Sam og Bucky i serien utforsker.
Kanskje dette er noe du eller Steve aldri vil forstå.
Men godtar du at jeg gjorde det jeg mente var riktig?
Når du tenker Captain America,
tenker du på en spesiell type person.
Det er så mange forskjellige replikker, så mange veier,
så mange virkeligheter som vi må leve i hver dag
for å være en vellykket svart mann i vårt samfunn.
Man kan ikke være samme person i alle rom man går inn i.
Det er en vanskelig dobbelthet man må leve i,
og noen ganger, spesielt for en som Sam,
må man spørre seg selv: "Er du villig til å takle det?"
-Det er Black Falcon. Står til? -Bare Falcon, gutt.
Jeg tenker at 2020 og COVID, om ikke annet,
har bevist hvor vanskelig det er å være svart mann i USA.
Det er ikke en ny forståelse eller erfaring for en som er svart.
-Plager han deg? -Han plager meg ikke.
Vet du hvem det er?
De er Avengers.
Unnskyld, Mr. Wilson.
Jeg gjenkjente deg ikke uten brillene.
Når Sam plukker opp skjoldet,
representerer det landet vi lever i,
det er mye uro
om: "Hvordan representerer en svart mann et land som ikke representerer ham?"
Vi visste at reisen Sam skulle begi seg ut på,
ville bli spesielt vanskelig for ham
siden han er en svart superhelt.
Anthony har bakgrunn fra Louisiana,
og vi kombinerte noe av det, slik at det ble veldig personlig.
Så begynner de å si hva de har gjort med rollefigurene,
og fra det blir et helt liv født.
Jeg sa at vannpumpen
ikke var problemet, men her er du.
Til vårt forsvar: Vi skulle være ferdige lenge før du våknet.
Jeg drar ikke opp i lufta for å gi deg flyråd,
så ikke kom hit og rot med ting
du ikke skjønner.
Adepero kom og hadde en utrolig opptreden som min søster
og ga denne rollefiguren en ryggrad som definerte hele historien
om hva denne rollefiguren, Sam Wilson, virkelig er fra Winter Soldier til nå.
-Sa du ikke at du var pilot? -Jeg sa aldri pilot.
Du ser hvordan alt dette ble denne mannen fra der han kom fra.
Jeg har satt pris på å lære hvem Sam Wilson virkelig er.
Men hva ville være poenget med smerten og offeret
hvis jeg ikke ville kjempe?
Sams søken etter identitet handler om framtida hans.
Og Buckys søken handler om hans fortid.
Og det vi ikke ønsker å gjøre for Bucky,
er å droppe ti år med historiefortelling.
Det var viktig at vi taklet de årene med historiefortelling
og lot Bucky bearbeide de årene av hans liv
på en måte han ikke har hatt tid til i totimers-fortellingene
han har vært en del av.
Da vi lagde First Avenger,
var det alltid ideer om hva som kunne skje
om vi fikk lage en oppfølger.
Vi prøvde å få til den filmen første gangen.
Du er usikker på hvor dette ender.
Sersjant Barnes. Du skal bli HYDRAs nye neve.
Vi snakket om hvor Bucky kunne ende,
men vi visste ikke hvor langt han kunne gå og ende opp.
Når du ser Sebastian som Winter Soldier,
som for oss var et ekstra nivå,
visste vi at det var noe å utforske.
-Hva har jeg gjort? -Nok.
Jeg visste at dette ville skje.
Alt HYDRA la i meg, er der ennå.
Forholdet mellom Bucky og Steve er så dramatisk og fylt av patos.
Hvis man tenker på det,
den eneste som har trodd på Bucky i MCU fram til nå,
er Steve Rogers.
Nå er Steve Rogers borte.
Bucky føler seg forvirret og leter etter et formål.
Skjoldet er det nærmeste jeg kommer en familie.
Da det ikke skulle brukes,
følte jeg at jeg ikke hadde noe igjen.
Det som var utfordrende, var balansen mellom
å introdusere rollefigurene på en ny måte
og allikevel gjøre deg bevisst hvor de kom fra.
Hver gang jeg vender tilbake til disse filmene,
tenker jeg:
"Ok, hva om en fan setter seg ned og ser
"First Avenger, Winter Soldier, Civil War,
"The Avengers, og nå dette,
"vil vedkommende se den samme rollefiguren gjennom det hele,
"og så se den rollefiguren utvikle seg på nye måter,
"men at det fortsatt er samme figuren?"
Jeg er ikke lenger Winter Soldier.
Jeg er James Barnes.
Du er en del av botsgangen min.
Hvordan fungerer denne figuren i denne verdenen?
Hvordan er livet tilbake i Brooklyn?
Hvordan møter han folk? Hvordan er interaksjonen på kafeer?
Dater han? Tenker han på en ny karriere?
Du må dyrke vennskap.
Denne uka har du kun ringt til meg.
Så trist.
Bucky har en replikk i serien, der han sier til psykologen...
Jeg tok det...
med ro i Wakanda.
Ellers har jeg kjempet i 90 år.
Så serien er nå hans første mulighet til å håndtere det,
om han er drapsmann i sitt DNA eller ikke,
om han kan bli en helt eller ikke.
Liksom: "Har jeg det i meg?"
Han vil alltid ha en mørkere side som jeg alltid har elsket,
noe som for meg gjorde ham mer interessant og kompleks.
Og livet, jeg føler at det ikke forsvinner.
Det er på en måte fortsatt der.
Han lærer seg å takle det litt bedre.
Bucky prøver å forholde seg til det han har gjort
som ikke kan endres.
Og Sam Wilson blir en stor del av denne reisen
mot å finne ut hvem Bucky Barnes er utenfor Winter Soldier-kallenavnet.
Er du klar for litt strenghet?
Vil du ut av helvetet du er i,
så gjør jobben.
Gjør den.
Jeg har sonet.
Nei. Du hevnet.
Ikke tenk på meg. Bare fortsett med det du gjør.
Det er ikke meg, det er i manus.
Winter Soldier og Falcon er utrolig severdige
som et motvillig team som er ute etter å redde verden.
Hei, John!
Hvordan fant du oss denne gangen?
Jeg ville gjøre det slik.
Du ødela tingen min.
Det har ikke bare vært gøy,
men også veldig følelsesladet til tider mens vi utforsket dette.
Det er én ting å se det på papiret,
og så får Sebastian og Anthony
et grep om materialet,
og de omfavner og legemliggjør det på et vis
vi ikke kunne forestille oss.
Så hver dag utfolder en scene seg,
som er noe jeg ikke forutså, og det blir alltid bedre.
Dette er en skikkelig Bad Boys II-scene.
En "two-hander".
Det betyr ikke bare disse to rollefigurene.
Det er en ånd og en energi som kommer fra en "two-hander".
Her er spekteret.
Defiant Ones. 48 timer.
Og komedie er her.
48 timer. Dødelig våpen.
Så kommer Rush Hour, Ride Along og så videre.
Vi visste vi ville være et sted nær Dødelig våpen.
På tide med sjelegranskning.
Jeg liker den bedre.
Han vil elske den.
-Jeg er klar. -Vend dere mot hverandre.
Du bør like dette.
Jeg elsker å jobbe med Anthony.
Det er helt klart dager da jeg føler han vil drepe meg.
Ikke fysisk. Bare nærværet hans. Skjønner?
Vi må få det til med lyset.
Greit, bare sørg for at vi...
Det etablerer stedet. Dette er hans første film.
Yolo!
De to er så flinke til å bruke hverandre
og utforske ting.
-Sørg for å spille inn alt dette. -Stille!
Det samme med Daniel Brühl. Du verden.
De tre er til tider så kjempemorsomme
at jeg må trekke dem tilbake og påminne dem: "Vent litt.
"Vi kan ikke ha det så gøy."
I Falcon and Winter Soldiers skriverom
ble vi inspirert av grafikk laget til Civil War av Zemo.
Vi hadde det mye på veggen.
Hvordan får vi denne
flotte ikonografien tilbake i serien igjen?
Og Zema, rollefiguren i Civil War,
er komplisert og interessant,
for han er skurk, men perspektivet hans er forsvarlig.
Jeg er her fordi jeg avga et løfte.
Du har mistet noen?
Jeg har mistet alle.
Han kjempet for å hevne de han elsket.
Det var av kjærlighet,
og selv om det manifesterte seg på en så fæl, tragisk måte,
var det viktig for oss å opprettholde rollefigurens lagdelte kompleksitet.
Det tok meg to dager å finne likene av dem.
Faren min...
holdt ennå kona mi og sønnen min i armene sine.
Og Avengers?
De dro hjem.
Vi ville alltid ha prøvd å finne ut
hvordan vi skulle få Zemo med,
men da vi begynte å lage historien,
var det en naturlig måte å få ham med på.
Du tror HYDRA har noe med dette å gjøre.
Derfor kom du til meg. Altså er du desperat.
Heldigvis for deg vet jeg hvor man skal begynne.
Jeg ble glad da jeg ble bedt om å komme tilbake og lese manusene,
der det er en rekke meningsfulle scener og tid å tilbringe med Zemo.
Han var en dramatisk og avgjørende rolle
i Captain America: Civil War.
På den tida ville jeg vite mer om ham
og utforske rollefiguren mer.
Jeg elsket å spille ham,
men det var en litt bittersøt følelse
på slutten da jeg var ferdig, da jeg tenkte:
"Jeg har spilt denne fyren, men jeg har aldri gått med maska hans."
Han forbløffet meg virkelig med den,
for han fant en helt annen side ved Zemo
som man ikke så komme.
Har du vært rik hele tida?
Jeg er baron, Sam.
Familien var kongelig til vennene dine ødela mitt land.
Og han hadde gjort denne rollefiguren så dynamisk, morsom og annerledes.
Og Zemo har en veldig menneskelig side som er skikkelig kul.
John Walker var et opplagt valg for oss å inkludere i serien,
ikke bare på grunn av hans forbindelse til det som var utgitt,
men fordi han går rett inn i samtalen
om hva skjoldet betyr i dag.
Og han legemliggjør et genuint ønske om å være god og gjøre godt,
men det holder ikke for å være Cap.
Serumet ødela ikke Steve.
Fulltreffer.
Men det har aldri vært en ny Steve Rogers.
Wyatt var interessant på grunn av arbeidet hans.
Han spiller stoner-dagdriveren med langt hår og skjegg.
Det vi fant ut, var at det er en energi,
noe rått ved ham
som verken Sam Wilson eller Bucky Barnes har.
Vi følte det var viktig,
slik at John Walker atskilte seg fra de to rollene.
I en viss grad kommer Walker med i serien
med et nagende ønske om å bevise at han er kappen verdig.
Du er ikke Captain America bare fordi du har skjoldet.
Jeg har gjort jobben.
Jeg trekkes mot rollefigurer som må ta vanskelige valg,
og de må være én ting
samtidig som de prøver å krysse grensen over til det andre.
Du har tre æresmedaljer.
Du tar alltid riktige avgjørelser i kamp.
Jepp.
Tre merker for fortreffelighet, så jeg aldri glemmer mitt livs verste dag.
Jeg visste ingenting om rollefiguren jeg spilte.
Jeg var glad for å være med på Marvel-greia.
Jeg ante ikke at jeg faktisk skulle spille en integrert rollefigur.
De sa: "Du er Lemar Hoskins."
Jeg sa: "Pokker! Jeg kjenner til ham."
For jeg har tegneseriene.
Jeg har numrene han er med i.
Det berømte
Captain America-nummeret, der de er på forsiden. Jeg har det.
Så jeg ble helt overbegeistret.
Jeg tenkte: "Jeg håper jeg får en drakt. Jeg håper de lager en til meg."
Kostymet gir deg superhelt-posituren.
Det føles rart om du gjør det på egen hånd.
Et lite råd:
Hold deg unna meg.
Det er mange likheter i konstruksjonen,
med John Walkers kostyme og alle de tidligere Captain America-kostymene.
MICHAEL CROW KOSTYMEDESIGNER
Jeg ville ha en kontinuitet i følelsen og stilen.
Så vi brukte mange av de samme trykkene og tekstilene
og fargene som vi hadde brukt før.
Jeg tror vi justerte den røde linjen litt
så den ble litt lysere
og patriotisk enn noen av de tidligere kostymene.
Det bidro helt klart til rollefigurens holdning,
for den var litt mer arrogant
enn jeg tror jeg ville vært hvis jeg ikke fikk litt hjelp.
Jeg tror det er viktig at når man etablerer en verden,
at man kommer inn i rollefiguren så fort som mulig.
Og de utforsket begge vanskelighetene ved å være soldat,
og hvor vanskelig det er å balansere det å følge ordre
og det å gjøre det rette.
Jeg måtte drepe ham!
Han drepte Lemar!
Lemar er fornuftens stemme for ham, ikke sant?
Og plutselig er han borte.
Først er det masse hevn, fordi du drepte min beste venn,
men så tar en voldsom usikkerhet over.
Han vil representere skjoldet på best mulig måte.
Og det som er interessant, er
at han gjorde det fordi det er det han er trent opp til.
Disse støvlettene er ikke laget for å gå i.
Vi går til publikasjoner for å finne figurer
som tematisk passer det vi prøver å få til i serien,
og lager vår Marvel-vri på det.
Valentina Allegra de Fontaine.
Det er faktisk contessa Valentina Allegra de Fontaine.
Det er vanskelig, men jeg liker ikke å gjenta meg selv,
så bare kall meg Val.
Vi trengte en figur som var litt "Nick Fury",
men tvilsom, som kunne tre inn i Johns verden.
For det første, navnet alene,
Contessa Valentina Allegra de Fontaine, er bare...
Jeg var solgt umiddelbart, med navnet, for å være ærlig.
Uansett gjorde du rett i å ta serumet.
Selvsagt vet jeg om det. Og hør her:
Det har gjort deg svært verdifull for visse personer.
Om hun er snill eller skurk, gjenstår å se.
Hun er i en slags gråsone, tror jeg.
Kunne ikke ha fungert bedre om jeg planla det selv.
Kanskje jeg gjorde det. Nei, jeg gjorde det ikke.
Jeg liker ideen om en kvinnelig mesterhjerne.
Jeg tror det er på tide.
Hun er tre skritt foran alle. Og det er så gøy å spille.
Ting holder på å bli rare.
Når de blir det, trenger vi ikke en Captain America.
Nei.
Vet du hva vi vil trenge?
En U.S. Agent.
Hvordan vil du ha resten av denne samtalen?
Ja.
Skal jeg legge ned skjoldet?
Vi er i Semos leilighetssett,
som vi bygde for Zemo,
også for å ha en kampsekvens her inne når Dora dukker opp.
Vi begynte å trene skuespillerne her.
De gjør så mye de kan, lærer så mye de kan,
og presterer så mye de kan foran kamera,
det er det alle vil se, skuespillerne, heltene som utfører actionen.
Det er der du stikker. Jeg skal telle.
Tre, to, én, stikk.
Det er en organisk nevekamp, men de har spyd.
Når du koreograferer kampscenen med spyd, kan du ikke fake det.
Et spyd er et spyd.
Å jobbe med Marvel-skuespillere
som har spilt de figurene, gjør ting mye enklere.
De vet hva det handler om. Hva figuren gjør.
Å Gud.
Angående enkelhet og effektivitet
er det å jobbe på et sett
alltid enklere, raskere, mer kontrollerbart enn en scene.
Det er det du må gjøre.
Du må kontrollere elementene når du lager stor action.
Så vi hadde tre av Doraene, alle våre karer.
Rommet var fullt av rollefigurene våre.
Og alle dengte løs på alle andre.
Så det var veldig gøy.
Bast fordømme deg.
Det var åpenbart, slik jeg så det,
å ha med wakandaene.
Florence Kasumba er en naturkraft.
Alltid når jeg får spiller Ayo, er det som en julepresang.
For det har ikke noe å si hvor jeg må jobbe.
Jeg er alltid begeistret.
Oftest, når jeg blir oppringt,
er historien ukjent.
Vet bare at jeg skal spille rollen,
men jeg vet ikke hva som skjer.
Og som seerne er jeg spent, for jeg aner ingenting.
Jeg må lese bøkene og trene.
Jeg har akkurat blitt vant til at når jeg blir oppringt,
er jeg alltid klar til å fungere,
for jeg trener hele året,
og har kontakt med de andre kvinnene som spilte Dora Milaje.
Og vi utveksler erfaringer, og alle driver med andre prosjekt.
Men når du tar på deg rustningen og kostymet,
blir du rollefiguren,
og du føler deg hjemme.
Jeg lurte på når du kom.
Jeg er her for Zemo.
Det var veldig viktig, særlig for Kari,
men også for oss andre, at skulespillerne har mulighet
til å føle stedet og faktisk kunne være der.
Vi planla å dra til Puerto Rico
for å gi serien større bredde, for vi var basert i Atlanta.
Men dessverre gikk Puerto Rico gjennom
et omfattende jordskjelv som ødela infrastrukturen.
Planen var allikevel å dra til Puerto Rico etter det første jordskjelvet,
for vi hadde undersøkt områdets seismiske aktivitet.
Vi visste at vi kunne få mannskapet inn og ut raskt om nødvendig.
Og da jeg snakket med ekspertene, var jeg enda mer komfortabel med å si:
"Ja, jeg drar med mannskapet."
For hvis jeg er villig til å dra, betyr det noe.
Hvis jeg ikke er villig, men kan sende andre,
er ikke det et valg vi bør ta.
Vi hadde sagt vi skulle til dit
til tross for første skjelvet,
og kvelden vi skulle dra var det et nytt skjelv.
Etter hvert ble det slik at
vi ikke var komfortable med å sende noen dit
og vi ville hente mannskapet hjem, for vi visste bare ikke.
Så vi hentet alle tilbake.
Og da alle var hentet tilbake,
omgrupperte vi og sa: "Hvor kan vi dra nå?"
Vi hadde planlagt Praha,
flyttet det til slutten av timeplanen
for å erstatte jobben vi skulle gjøre i Puerto Rico.
Vi gjorde det faktisk i Praha.
Vi klarte det som virket umulig.
Hadde en fin innspilling,
vi fikk en rekke flotte innspillingssteder og prestasjoner.
Og etter omtrent en uke i Praha
kom pandemien,
eller ble alvorlig,
slik at vi måtte avslutte.
Og det vi fryktet mest da, var at vi ville bli værende.
Vi ringte produsenten kl. 02.00 hennes tid og sa:
"Vi får alle om bord på fly fra Praha kl. 05.00.
"Dere drar fra kl. 05.00.
"Vi skal ringe alle i mannskapet
"for å be dem samle tingene sine.
"Vi skulle få alle på fly.
"Kl. 09.00 skal alle være på fly."
Vi hadde omtrent 100 folk der fra USA, og begynte å fly folk tilbake.
Å stenge ned for COVID var en stor del av arbeidet med serien.
Heldigvis, for det var det rette.
Og pussig nok ga det oss mer tid til redigering,
å tenke rundt hva serien kunne være.
Men det var også noe vi aldri hadde måttet slite med før.
Mannskapet skal ha æren av at de holdt ut med oss,
fortsatte å lage serien.
De var så engasjerte.
Selv da vi kom tilbake
og COVID var og fortsatt er et problem,
var det å finne ut hvordan serien skal lages trygt,
og å reise trygt internasjonalt, en utfordring.
Men det var verdt det,
for jeg vet at det får serien til å føles større.
Det ga oss en viss energi,
som fikk oss til å knytte bånd.
Det er et stort mannskap med en masse personligheter.
Så når vi alle står konfrontert med slike uvanlige omstendigheter,
skaper det et bror- og søsterskap som jeg tror er litt uvanlig.
De neste åtte månedene
var alt vi gjorde med Disney, å prøve å lage en arbeidsgruppe
for hvordan få ting i gang igjen og når vi kunne begynne.
Vi visste vi måtte til Praha igjen.
Vi var ikke ferdig der.
Vi måtte finne ut hvordan vi kunne få myndighetene der,
de tsjekkiske, komfortable med et amerikansk mannskap i Praha.
For Praha hadde ikke like mange tilfeller av COVID
som vi hadde da.
Måtte finne steder virtuelt.
Vi kunne ikke ha folk flyvende fram og tilbake.
Men teamet vårt kom sammen
og fant ut av produksjonen.
All ære til forfatterne også,
for når man skriver, er det for et spesielt sted,
som vil diktere en spesiell historie
for å få deg til Puerto Rico, så Praha,
og man må være kvikk som forfatter.
Og i Kari Skoglands tilfelle, som filmskaper,
å visuelt ta inn over seg dette nye stedet,
og få det til å fungere med det vi spilte inn i Atlanta,
som var ment å matche det vi skulle gjøre i Puerto Rico.
Det krevdes mye tankearbeid
å tilpasse hele produksjonsplanen
med virkeligheten.
All ære til mannskapet som fant det ut.
Vil vi leve i en verden full av folk som Red Skull?
Derfor skal vi til Madripoor.
Hva er det med Madripoor? Dere omtaler den så hemmelighetsfullt.
Vi er i Madripoor.
Farlig, tvilsomt, lovløst sted
der Zemo har avtalt et møte med Selby,
som forhåpentligvis vil gi oss
viktig informasjon om supersoldat-serumet.
Det er den Zemo jeg husker.
Bra jeg ikke drepte deg straks.
Vi må komme hit, og hvis det ikke er...
Vi fikk ingen varm velkomst. La oss si det slik.
Imponerende å se...
Ser du? Slikt skjer i Madripoor.
High Town er der.
Ikke noe dårlig sted å besøke, men Low Town er den andre veien.
Så vi har ingen venner i High Town?
Ray Chan, produksjonsdesigneren vår, er helt utrolig,
og vi lette i måneder.
Og en dag sto vi i en bakgate
og så på hverandre og jeg sa: "Tror du?"
Han sa: "Jeg tror jeg kan det."
Og jeg... "Ok. Du verden."
Vi begynte å se oss omkring og kartlegge det.
Og han foreslo Madripoor
i en rekke bakgater i en liten by utenfor Atlanta.
Det skal føles som en bakgate,
det må være grovere.
RAYMOND CHAN PRODUKSJONSDESIGNER
Må føles mer lovløst. Et lovløst samfunn.
Straks vi gikk inn i denne gata, var den åpenbart tom.
Det var bare et par, tre, kanskje seks bygninger,
av rød murstein.
Jeg tenkte: "Så trangt.
"Klaustrofobisk. Hva kan jeg gjøre med det?"
Flere måneder med research,
og vi fant en bakgate i Hanoi, i Vietnam,
der huseierne kom ut bakdørene,
og det var en jernbane
som gikk en drøy halvmeter fra bakdøra.
Jeg syntes det var et interessant konsept å gi denne gata.
Og siden jeg har reist rundt i verden syntes jeg dette var ganske ikonisk,
en bru jeg pleide å krysse i Mosambik,
en tung industribru.
Så jeg kombinerte en del av Mosambik med en del av Vietnam.
Vi er framme.
Klar til aksjon,
Winter Soldier?
Denne kalles Brass Monkey Bar.
Det er en åpen bar. Man kan se stjernene gjennom taket.
Vi tenkte vi kunne se om den med lampene
var i stand til å gi nok lys,
og ikke legge til lys,
men å ha et kult tak, et geometrisk tak.
Her til venstre er de sprø apehodeskallene.
Art directoren, Jennifer,
gjennomsøkte Internett, og vi kjøpte tre hodeskaller,
så vidt jeg husker.
Vi sendte dem til verkstedet, og fikk avstøpninger,
rundt 115 eller 120 hodeskaller.
Så det er en hyllest til The Brass Monkey.
Ventet ikke deg, Smiling Tiger.
Nye planer.
Anthonys rollefigur, Sam, har veldig puritansk stil.
Vi gir ham veldig konservative klær.
Klærne er veldig mannen i gata.
Vi gjorde noen sprø ting med ham i serien,
en vill afrikansk drakt,
og han var helt med på det.
Kutt.
Jeg er i gang. La oss ta det igjen.
Sebastian er flott å jobbe med, for han går inn i rollen,
og han vil vite hvorfor vi velger disse tingene.
Og siden han er ny i den moderne verden,
prøvde jeg å få det til å føles så klassisk som mulig.
Bildemessig blir det veldig interessant
å se disse typene kledd på så veldig forskjellig vis.
Vi må fikse dette. Bare jeg ser ut som en hallik.
Det var gøy å ha disse par scenene med full drakt,
med den utrolige frakken.
Det var gøy å utvikle det.
Den er basert på det russiske militære fra andre verdenskrig,
polsk militærfrakk,
og vi prøvde å legge til litt tegneserie-inspirerte ting.
I går hadde jeg fri. Dro til en tegneseriebutikk
for å se om jeg kunne finne noen Zemo-forsider.
Jeg skaffet et par tegneserier med Zemo.
Og det er flott å omsider se ut som ham i tegneseriene.
Hei, folkens. Liker dere stilen min?
Dere kan også få den. Suitkovia.
Vi tilbyr elegante klær, men også hverdagsklær.
Pyjamaser, gensere, T-skjorter, sokker, joggesko, alt sammen.
Kom og besøk oss i Sokovia. Sjekk Suitkovia.
Kutt.
Vi skapte et utrolig rom der rollefigurene kunne gå under jorda.
Dette er for perfekt.
Slipp den, Zemo.
Sharon?
Etter en rekke uhell med S.H.I.E.L.D. og slikt
måtte hun dra til et sted der man kan leve ustraffet.
Jeg tok også støyten for deg, så du kunne redde ham fra ham.
Jeg hadde ikke Avengers i bakhånd.
Jeg har forsvunnet i Madripoor.
Å få med Sharon Carter igjen utforsket vi
i Avengers tre og fire.
Men det var så mange figurer i de filmene,
så man kunne ikke yte rollen rettferdighet,
ei der vi forlot henne i Civil War.
Interessant nok, det å skille henne fra forholdet med Steve Rogers
lot oss faktisk utforske en annen side ved rollen.
For nå trenger hun ikke være den hvite hatten som bare er god.
Nå kan vi utforske følgene av Civil War på henne,
og noen av de moralske gråsonene
hun måtte operere i for å overleve.
Hvis jeg måtte svindle,
kunne jeg også nyte livet.
Vet du hva en ekte Monet gir?
Bare litt tøffere, litt røft,
røft i kantene.
En helt annen versjon av Sharon enn vi har sett i filmene.
Jeg har elsket så mye ved dette.
Jeg fikk gjøre mye fysisk i denne som...
Det er fint å gå tilbake til kroppen og...
Jeg var danser før, så kamptrening var veldig gøy.
Sånn. Kjenner du vinkelen? Bra. Du klarer det.
-Sånn ja. -Bra.
En ting vi syntes var interessant, var å vise Sharon Carter
som en man tror er naturlig altruistisk,
men å bygge en mytologi rundt Power Broker
som også spiller i Madripoor,
noe nytt i Marvel Cinematic Universe.
Mysteriet om hvem Power Broker er,
håper vi avsløres fint i episode seks.
Slipp våpenet, Karli.
Jeg var sikker på
at Power Brokers historie ikke ville fungere.
Noen ganger tok vi for enkelt på det.
Liksom: "Nei, vi så det komme."
Og noen ganger var det for tynt.
Og så, jo mer vi jobbet med det:
"Dette er flott."
Kom tilbake og jobb for meg igjen. Alle.
Vi kan gjøre noe viktig.
Du vil bare ha meg som gorilla.
Hvor mye makt har Power Broker uten oss supersoldater?
Mer enn deg.
Vi visste at vi trengte en antagonist som kunne utfordre symbolene
og ideologien i serien.
Flaggknuseren fra tegneseriene, Karl Morgenthau,
er veldig forskjellig visuelt og i atferd,
fra Karli Morgenthau i MCU.
Men roten av rollefiguren er lik.
Du holder på å bli en legende.
Stadig flere snakker om frihetskjemperne
som gjør motstand.
Ingenting i denne serien fungerer uten Erin Kellyman.
Det vi var på utkikk etter, var det uskyldige ansiktet hun har.
Jeg ville at hun skulle være uventet.
Går det bra?
Det måtte være en som, ut over å være lett å like,
var en som, i sine egne øyne, har pågangsmotet
og tøffheten ved å ha hatt en bakgrunn
som står skrevet i ansiktet hennes.
Det må ikke være krig, Karli.
De startet en krig så snart de kastet oss ut av våre nye hjem.
Verdens folk trenger meg. Mange millioner.
Kan ikke snakke for alle, men jeg forstår.
Kan ikke ha en helt og en skurk i rommet sammen,
samtale og være ærlige
hvis ikke det er fortjent på alle nivå.
Og det første nivået er skuespilleren.
Jeg lurer på om jeg må drepe broren din.
Jeg stolte på ham.
Jeg hadde facetimet noen ganger med Kari og Zoie.
Men man kan ikke basere noe på det.
Så da jeg ble fortalt at jeg fikk den, tenkte jeg: "Dette blir vilt."
Jeg tror ikke det gikk opp for meg straks.
Føler ikke engang at det har det ennå.
Det er veldig dramatisk.
Jeg visste at det var en komisk figur, så jeg hadde gjort mye research.
Da jeg forsto det var en mann, tenkte jeg
at det er ganske sykt at de har gjort ham til jente.
Bevegelsen er klar.
De stopper ikke.
Om ikke vi tvinger dem.
I tegneserien, i researchen jeg gjorde,
dreide det mer mot en skurk.
Og nå som jeg har fått manus og forstår henne litt mer,
vet jeg at det er godt ment.
Husker du hvor redde vi var da vi tok serumet?
Ja, jeg tror ikke jeg glemmer det.
Som om blodårene mine brant.
Ba om å få dø.
Men det var verdt det.
Da vi bygde rollen, tenkte vi: "Vi gjør henne til en ungdom."
Og: "La oss knytte henne til hvordan folk føler seg i dag."
Og selv om pandemien ikke hadde rammet oss,
forsterket det en følelse folk hadde.
Og hvis du var svart, hadde du hatt den hele livet,
følelsen av at alt er rigget,
at folk på toppen blir uansvarlige.
Vi aksepterer at det er rigget,
men nå blir de uansvarlige med hvor mye de tar fra oss,
og folk må bare stå imot.
Og vi skrev Karli som helt.
Hun er en helt som blir slem.
Vil ikke skade deg.
Du jobber for regimene jeg vil ødelegge.
Ikke gjemt bak et skjold.
Arven fra Steve Rogers er
at folk alltid har prøvd å gjenskape det serumet,
og det har aldri gått bra.
Spør Bruce Banner, som i en viss grad ble Hulken
fordi general Thaddeus Ross
ville utvikle sitt eget supersoldat-serum.
Steve er kulminasjonen av det som burde være.
Det var interessant, igjen, da vi jobbet med skjoldets arv,
å se hva som skjer hvis noen lykkes
med å knekke supersoldat-serum-koden,
og hvem de supersoldatene da blir.
Det er det samme om vi dør.
Bevegelsen er sterk nok til å fortsette uten oss.
Og jeg tror det er det som gjør Flaggknuserne så interessante.
Man får utforske forskjellige sider ved det som skjer når folk
som til tider er undertrykte og oversett
får krefter de vanligvis ikke har.
Du skulle ikke ha kommet hit.
Vi er i episode 102.
Og dette er første gang Sam og Bucky
kjemper side om side, og de gjør det ikke så bra.
Fint at du slåss, Sam!
Slå, spark, slå, slå!
Og John Walker ankommer ut av det blå.
John Walker, Captain America.
-Lemar Hoskins. -Dere trenger visst hjelp.
Første gang de ser ham i aksjon.
Så det er hans første action så vel som Captain America med Lemar.
Og det hele blir en stor klynge.
Og i tillegg står de konfrontert med supersoldater,
og de blir helt overveldet av det.
Nei!
Vi begynte å drømme om denne sekvensen
for omtrent åtte måneder siden.
Og vi hadde små lekebiler og leke-lastebiler,
og vi gikk gjennom
kanskje 12 eller 15 versjoner av sekvensen,
for den var så vanskelig å få til på den ene side
og å forestille seg på den andre, med så mange folk
som takler de forskjellige elementene man må takle.
Lastebilsekvensen var utfordrende.
Først og fremst fordi alle må bli på den.
Ingen kan falle av lastebilen.
Ingen kan gå på lastebilen igjen.
Falcon kan fly litt, men for det meste,
bare designen, var veldig utfordrende.
Vi hadde falske lastebiler som var en meter over bakken
og kunne flyttes rundt litt,
vi hadde folk som slåss på dem.
Så hadde vi ekte,
og vi hadde noen få innspillinger der folk slåss på lastebiler.
Vi filmet i Atlanta.
Vi filmet deler av en vei vi tenkte
kunne erstatte en del i Tyskland.
Så ble det klart at Atlanta ikke ser ut som Tyskland.
Det som var en rekke typer på en blåskjerm
som skulle erstatte bakgrunnen,
ble nå et helt digitalt miljø.
Så digitale fjell i bakgrunnen, alle slags tyske trær.
Alt måtte justeres.
Bucky henger på siden av en lastebil i fart med hodet rett ved hjulene,
som er fullstendig digitalt. Veien er helt digital.
Det er en scene der Walker faller av baksiden av lastebilen i Atlanta,
så kutter vi til at han reiser seg i Praha.
Vi må få begge deler til å passe og se ut som Tyskland.
Å legge til digitale biler og trær, å få alt til å passe,
det var ganske utrolig.
Kunne brukt det skjoldet.
Når man starter en serie, vil man begynne
med så høye tanker om hva serien vil bli som mulig.
Vi måtte si: "Hva vet vi ikke at Falcon kan gjøre?"
"Hvilke kule andre ting finnes som vi vet Falcon kan gjøre,
"som vi ikke har sett før?"
Noe av mandatet er at hvis vi skal framstille Falcon
som en hovedrolle, omsider, må han ha den beste Falcon-actionen.
Jeg tror at åpningssekvensen førte oss den veien
der vi liksom: "Du store."
Kommer vi til grensen, følger han ikke etter.
Står til?
Vi brukte lang tid på denne sekvensen. Den var alltid en del av serien.
Den ble flyttet rundt,
og den skulle være noe utrolig.
PREVISUALISERING
Vi begynner alltid med previsualisering,
og vi utarbeider regien basert på bildemanus.
Og så så vi på previsualiseringen: "Ok, hvordan får vi til dette?"
En av tingene vi gjorde,
var å filme noen fallskjermhoppere.
Så vi hadde en masse flott referansemateriale.
Vi hadde verdens beste vingedraktflygere
som var klare til å gjøre ting for oss
og få til opptak ingen har sett før.
Alle var veldig begeistret for det.
Vi brukte flere dager på å dytte folk ut av fly
og få alle de draktene... Alle de vingedraktene er ekte.
Og vi ble inspirert av et team som
flyr gjennom canyoner.
Alle hadde Blackmagic-kameraer som vi kunne feste på dem,
og så kameraer festet på hodet.
Det er noen opptak fra fallskjermhoppingen
som endte opp i sekvensen.
Så man får innslag av ekte ting, som jeg tror
bidrar til at publikum kan legge skepsisen til side.
Og vi hadde Mackie festet i vaiere.
Jeg kan ta en Will Smith. Jeg kan si: "Å Jesus!"
Så vi hadde den ekte Mackie der vi kunne.
Mesteparten av helikoptrene var CG. Vi hadde en modell,
en modell av innsiden,
for skuespillerne må ha interaksjon med noe,
men vi erstattet den,
for det var en veldig spesiell type helikopter
vi ønsket å se i sekvensen som ville passe
fortellingen om skurkene i den sekvensen.
Det skal teamet for visuelle effekter ha all ære for,
Victoria, Eric Leven. Det er ganske utrolig.
Det mest imponerende ved det for meg
var å kunne blande alle de forskjellige teknikkene vi har.
Det er én ting å ha et animert CG-landskap
som ser fotorealistisk ut.
Men å få med nærbilder av Anthony Mackie,
der han flyr med vaiere og stuntfolkene.
Og fallskjermfolkene som hopper ut av flyene.
Å ha nok realisme
til at du ikke forstår hvordan vi fikk det til.
Vi må finne en annen måte!
Jeg gjorde det.
Ideen er å gjøre det sømløst.
Ideen er at det er et delt univers, at du aldri vet hva du har i vente.
Så rollefigurer kommer inn og ut,
kan komme inn og ut av filmer helst på en organisk måte.
Vi filmer en scene på museet, der Falcon, Anthonys rollefigur, Sam,
avgjør om han skal...
Han har vel bestemt seg for å faktisk gi
skjoldet til museet
istedenfor å ta det og bli Captain America selv.
Jeg tror Rhodey forstår hvorfor Sam ikke vil ta det.
Han har vært i en lignende situasjon med Iron Patriot,
med en beslutning om Iron Man.
Jeg tror han også ønsker at han gjorde det,
for han mener det trengs nå.
Verden er ødelagt.
Alle leter etter noen til å fikse det.
Don Cheadle og jeg diskuterte rollen noen ganger før han kom hit.
Og han ville gi rollefiguren noe,
og vi snakket også mye om fyren
som kunne forstå kompleksiteten
rundt det at en svart mann bærer skjoldet.
Han er den eneste som forstår Sam på det nivået,
så det ble en kompleks dans mellom de to.
For meg, å se de to gå gjennom denne utrolige historien
vi spilte inn i vår versjon av Smithsonian,
som var historien om Howling Commandos
ved siden av Captain America,
og det var så gripende å se dem gå gjennom historien
idet vi legger den historien bak oss. Vi fikk gåsehud.
STOPP STEVE ROGERS! DU VET IKKE HVA DU GJØR!
Jeg tror at noe av det tegneserier gjør, som fungerer for det mediet,
er at de antar at en kappe må eksistere.
Klart det vil være en Captain America.
Hvis noe skjer med Steve, må noen plukke opp skjoldet.
CAP ER TILBAKE
Det gjelder veldig for tegneserier,
og det fungerer i det formatet, og det er flott,
og det lar deg se skjoldet gå fra hånd til hånd.
Men når du oversetter det til vår spillefilm-historie
og vår virkelige verden,
er det viktig å spørre om hvorfor.
Hvorfor må det være en Captain America?
Hva betyr det i dag versus det det betydde
da den ble skapt på 40-tallet?
Og hva betyr det for forskjellige folk?
Føles rart...
Å bruke det igjen.
Skjoldets arv er komplisert, mildest talt.
Sam, som soldat og veteran,
som advokat, innser han at som mennesker er vi alle amerikanere.
Jeg er ikke svarte Captain America.
Steve var ikke hvite Captain America.
Han var bare Captain America.
Så som samfunn må vi innse
at alle som er borgere i dette landområdet,
samme hva slags opprinnelse de har, er de alle amerikanere,
og det gamle ordtaket: "Jeg er min brors vokter,"
kommer inn i bildet.
Sam innser at han fortjener retten,
at han har fortjent å bli Captain America
og at ingenting har med rase eller bakgrunn å gjøre.
Jeg skal ikke lyve. Du er spesiell.
Takk.
Du er ingen Malcolm, Martin, Mandela, men...
Helt enig. Men jeg vet hva jeg må gjøre.
Isaiah Bradley er en rollefigur jeg tror tegneseriefans har ventet på,
men de fleste vet ikke at han var en svart soldat som,
i likhet med Tuskegee Airmen,
ble utsatt for testing for å gjenskape supersoldat-serumet.
Hemmeligheten med Isaiah Bradley er at det fungerte,
men på grunn av rasen ble han skjøvet til side
av myndighetene og ble en pariafigur.
Tror du du selv bare kan bestemme hvem du vil være?
Det fungerer ikke slik.
Når det er to roller som Sam Wilson og Bucky Barnes,
som er så nær Steve,
når de møter en supersoldat som hadde en helt annen erfaring
enn Captain America, blir det en vekker,
og det påvirker Sams følelser rundt skjoldet.
Om det er en legitim ting å ønske seg eller ikke.
Er det det jeg tror?
La det være dekket.
Stjernene og stripene betyr ikke noe godt for meg.
Da vi begynte å snakke med Malcolm,
var det en rollefigur han spurte om først,
for som svart mann som leste tegneserier,
appellerte den historien til ham,
i Truth: Red, White and Black.
Så det var noe han tilførte prosjektet
og som beriket historiefortellingen,
for det er et perspektiv som ofte går tapt,
og igjen, dessverre, hender det at samfunnet innhenter fortellingen.
Det er noe vi snakker mye om hver dag.
Hvordan har det vært å være svart i USA opp igjennom historien?
Ikke bare i moderne tid,
men på 40-tallet, 50-tallet.
Det har alltid vært en annen reise.
Og dette blir en interessant linse inn i tida og den rollefiguren,
som påvirker hva folk føler om rase i dag.
Jeg var som deg,
til jeg åpnet øynene
og så svarte krigsflygere,
de berømte 332, kjempe for dette landet,
bare for å komme hjem til brente kors på plenene sine.
Jeg er fra sør. Jeg skjønner.
Du var supersoldat, som Steve. Du kunne blitt neste...
Den neste? Hva?
Blondt hår, blå øyne, stjerner og striper?
Han blir legemliggjørelsen av din helts frykt.
Isaiah utfordrer Sam
om hvorvidt en svart mann burde være Captain America.
Han har en replikk: "De lar aldri en svart mann være Captain America,
"og ingen svart mann med selvrespekt ville være det."
Vi ville ikke at Isaiah skulle ta feil.
Det vil bli en del av hans kamp.
Han sier: "Jeg vet at hver gang jeg tar opp skjoldet,
"vil en del av verden hate meg."
Sam må leve med det mens han prøver å få dette til å fungere.
Det har vært en sterk opplevelse,
særlig i den tida vi lever i nå.
At Marvel gir meg anledning som svart
fra sørstatene til å bli Captain America,
jeg tror det sier en del om arbeidet jeg har nedlagt
for å komme så langt at de lar meg gjøre det,
men måten de håper å endre måten samfunnet ser på seg selv.
Dere har like mye makt som en sinnssyk gud
eller en villedet tenåring.
Men still dere dette spørsmålet: "Hvordan skal dere bruke den?"
Den siste talen Sam har,
det er meg og Anthony på telefonen i noen timer.
Anthony har en svart manns perspektiv på verden.
Og han sier: "Jeg må vel tro på dette?"
Så det første vi gjorde, var
at vi fikk Sam til å snakke med noen i den scenen
istedenfor å holde en tale.
Og så snakket jeg med ham på telefonen i timevis
for at han skulle føle seg ærlig i hver eneste replikk.
Så nå er vi kjempestolte av det.
Nå kan vi endelig kjempe sammen.
Tenk på det.
For en gangs skyld vil alle de som har tryglet,
bokstavelig talt tryglet dere
om å føle hvor vanskelig hver dag er. Nå vet dere det.
Det siste kostymet er i stor grad hentet fra tegneserien.
Å tegne ut ifra tegneserien var veldig viktig,
for den hadde sin egen arv.
Så alle de detaljene går inn i alle...
Det var måneder med tankegang i hver søm.
Ikke bare i hvordan den ble laget, men i designen.
Den er et friskt pust.
Visuelt er den nesten det motsatte av de andre vi har sett.
Det er mye hvitt
i motsetning til bare marineblått og rødt slik som før.
Overkroppen og ansiktet er uthevet.
Captain Americas nye kostyme
har en veldig spesiell kappedesign som de ville ha.
Og den var veldig vanskelig å lage rent praktisk,
så da Mackie beveget på hodet, bøyde den seg.
For det finnes ikke noe magisk materiale som har den formen
og den bøyeligheten uten å bevege på seg på en uønsket måte.
De visste da de lagde den:
"Dette blir vanskelig, du må hjelpe oss."
Og det viste seg at det var dusinvis,
kanskje hundrevis av opptak med effekter for at den skulle se bra ut.
Slik at den ser heroisk ut uten rare mellomrom.
Vi vil ikke se sømmer,
vi vil ikke vite at den hadde borrelås.
Den bare magisk...
Det er et magisk kostyme bygget av Wakandans,
så vi må gi den liv.
Se på dette!
Jeg tror det var for å støtte en kombinasjon
av hvordan det røde, hvite og blå ville se ut,
og at den måtte være lys og positiv.
Det måtte være en positiv stil,
en gnistrende person,
som blir veldig vakkert vist,
synes jeg, i den siste talen.
Den har et preg av ridder i skinnende rustning.
Det er en ny Captain America,
det er en ny vinkling, en ny stil,
og jeg synes han har noen kule ting
som blir utforsket i denne hva angår familie,
jakten på lykke, versus denne amerikanske drømmen
som er gitt oss alle,
men hvordan en svart mann takler det.
Det er alle typer komplekse,
veldig spesifikke problemer å ta seg av
som kan overføres til tida vi lever i.
Dette handler ikke om enkle avgjørelser, senator.
Du forstår ikke.
Jeg er en svart mann med stjerner og striper på meg.
Hva forstår jeg ikke?
Jeg vet hva det betyr å takle noe som er større enn meg.
Med alt som foregår med COVID
og drapene på Breonna
og George Floyd
og opprørene og aktivismen
som skjer med den unge generasjonen nå,
og Black Lives Matter,
det har vært rystende og overraskende hvor aktuell serien er.
TILBAKESTILL. GJENOPPBYGG. GRR - GLOBALT REPATRIERINGSRÅD
Min sannhet har endret seg og utviklet seg veldig.
For meg som far,
som mann og som amerikaner.
Og mye av det har kommet fra denne rollen og serien.
Så man blir virkelig ydmyk,
men det er også inspirerende å tenke
at sønnene mine vil kunne skru på TV-en og se
en svart Captain America.
Du får ingen lett kamp, Sam.
Jeg kan mislykkes. Jeg kan dø.
Men vi bygde dette landet.
Blødde for det.
Ingen skal få si at jeg ikke kan kjempe for det.
Norske tekster: Marius Theil