EN ORIGINAL ANIMESERIE FRA NETFLIX
Faren min hadde sett dette komme.
Selemene også. Hvordan kunne jeg være så blind?
Og du ble oppdratt til bedre ting.
Det er årevis siden jeg stormet et slott.
Det har jeg aldri gjort. Men det er på listen min.
Slottet mitt ble stormet, og det er ikke noe særlig.
Nei, dette er min kamp.
Reis til enklavene.
-Slipp løs våre brødre og søstre. -Og du.
Et oppgjør her. Jeg ble oppdratt til bedre ting.
Nyere erfaring har forberedt meg på verre.
Jeg tar med en hær når jeg er ferdig.
For en skjør liten jente du var da du kom til oss.
Jeg forsto aldri hva gudinnen så i deg.
Nå gjør jeg det.
Det er en ære å kalle deg prinsesse.
KAPITTEL SYV
-Det er nok det du er ute etter. -Det er det.
-Det har vært en lang reise. -For lang.
Ingenting.
Jeg føler ingenting. Det er falskt.
Kanskje det ikke er falskt. Kanskje det bare er løgn.
Shabarra hadde aldri virkelige krefter. Det var åpenbart.
Det er vel åpenbart for alle nå.
Og Sal før ham. Hva må til for å drepe en gud?
En ekte gud?
Slyrak ville ha visst det. Han ville ha advart meg.
Du har ikke forstått Slyrak på månedsvis.
Men én feberdrøm med en liten blå stein,
og plutselig gir alt mening?
Kanskje han bare klamret seg fast i det første som føltes som et svar.
Nå er ingenting som det skal,
og alt du har igjen, er å måtte takle en vanskelig virkelighet.
Vi overser noe.
Du må finne Davion. Han burde høre om Lina.
Han burde vite nøyaktig hvem han støtter.
Greit. Ja. Det skal jeg.
Du sa ja tre ganger. Du må ha stor entusiasme for dette.
Jeg er full av det.
-Tviler du? -Absolutt ikke. Nei da.
Bortsett fra at jeg lurer på om vi tar en forhastet beslutning.
Fakta er fakta.
Definitivt. Uten tvil.
-Bortsett fra… Er de det? -Luna vet hva hun så.
Jeg kjenner ikke Luna, men jeg kjenner Lina.
Luna, Lina, det er ikke forvirrende.
Uansett om hun var der,
er det jobben hennes å jakte på mordere. Den gamle jobben hennes.
Derfor satte hun verden i brann og rømte.
Davion hadde kastet keiseren fra et tak,
og han knuste pretorianergarden.
Hvorfor forsvarer du henne?
Jeg forsvarer ikke Lina. Jeg forsvarer Davion.
Han har god dømmekraft. De har en forbindelse.
Hvis Lina var i stand til noe sånt,
hadde Davion visst det. Han hadde avsluttet det.
Men jeg skal snakke med ham.
Fornekt løgnene hans.
Fornekt ham.
Hadde du tatt med Davion hjem, ville dette vært over.
Du løy for meg. Du brukte meg. Jeg trodde på deg.
Alle tar valg. Noen vise, noen mindre.
Men du har lært den viktigste leksen.
Folk vil skuffe deg.
Jeg kan komme meg etter feilene våre.
Selemene er her i tårnet.
Maktesløs. Det har jeg sørget for.
Jeg ber bare om at du tar tilbake det som er rettmessig ditt.
Rettmessig mitt?
Ta hennes guddommelige gnist.
Du er Mene. Månegudinnen.
Gjenfødt.
Nå ser du sånn på meg igjen.
Jeg kan ikke si at jeg har savnet det. Jeg gjorde mitt beste med det jeg hadde.
Du var ikke her. Jeg ville bare ha en utvei.
En mulighet.
Kanskje jeg tok feil. Kanskje jeg var for selvsikker.
Men hva skal jeg gjøre? Jeg kan ikke dra nå.
Og nei. Egoet mitt står ikke i veien.
Kvinnen prøvde å få meg drept.
Jeg kan ikke la det passere. Jeg kan ikke la henne vinne.
Du har rett. Jeg høres ut som Davion.
Snikmorderen er borte. Ett vitne er en rømt fange.
-Det andre er en fiende av imperiet. -Det er uviktig. Historien deres er sann.
Hun prøvde å få meg drept for egen politisk vinning.
Jeg tror deg.
Selv om Senatet også tror deg, vil de aldri vende seg mot Slakteren.
Jeg beklager, Solstråle. Du kan ikke gjøre noe.
Men kanskje jeg kan hjelpe.
Kanskje det handler om et tidspunkt.
Soloppgang funket ikke. Kanskje kl. 12 er bedre.
-Jeg skulle ønske det. Virkelig. -Bare legg det bort.
Det ekte er der ute. Jeg må finne det.
-Jeg prøver å si det. -Å gi opp?
Å innse virkeligheten.
Virkelighet? Her? Ingenting er ekte her. Alle lyver.
Alle gjemmer en kniv et sted. Du har fått meg til å gjøre det.
Den offisielle historien? Lina, jeg har drept noen.
Jeg startet en krig.
Alle syns visstnok at det er greit å late som om jeg ikke er grunnen.
Fordi du ikke er grunnen.
Øyet er falskt. Mirana vil ikke snakke med meg,
hele forbannede verden går mot slutten.
-Og… -Davion.
Du er ikke grunnen. Det er jeg.
Du er det eneste som gir mening i dette jævla rotet.
Jeg trodde han ville abdisere.
-Hva snakker du om? -Shabarra.
Da prinsessen din døde,
trodde jeg han ville bli avslørt som det han var.
En svindler. Jeg trodde han ville abdisere.
Jeg trodde Senatet ville få ham til å abdisere.
Det utelukket jeg da jeg drepte ham.
Du forstår meg ikke.
Jeg leide morderen som prøvde å drepe Mirana.
Drittsnakk. Jeg ville visst det! Jeg hadde følt det fra deg.
Butikkeierens juvel. En ed om taushet. Nei, det ville du ikke.
Ikke si dette.
Jeg må det.
Jeg har vært alene hele livet. Og så gikk du inn i det.
Jeg trodde jeg hadde peiling. Jeg…
Jeg trodde jeg var så smart, og at jeg kunne leve med det.
Jeg kan leve med mange ting.
Til og med at du går ut døra og forteller det til verden.
Men å lyve for deg får meg til å føle meg ensom igjen, og det kan jeg ikke leve med.
Jeg har alltid trodd at det verste som kunne skje
var at Skjærgrim forandret universet slik han ville.
Nå lurer jeg på om han allerede har gjort det.
Davion.
Det er noe du bør vite.
Jeg vet ikke om det er sant, men du burde vel høre om det.
Det handler om… Hei.
Du ser ikke så bra ut.
Lina hyret morderen. Hun fortalte meg alt.
Å, så du vet det. Bra. Bra at hun er ærlig, antar jeg.
La oss være alene.
Jeg er så dum. Jeg beklager.
Overbevisning forandrer seg. Tillit knuses.
Troen består.
I tusen år har Coriel'Tauvis forvist kjent mørke.
Mene var borte. Drept.
Men folket hennes tilba ennå. De elsket.
De tilbød tro til mørke helligdommer til minne om en død gudinne.
Men kjærlighet er en mektig magi.
Det er den høyeste form for tilbedelse. Himmelsk.
Selv uten en guddom.
Kjærlighet til gudinnen vår fant ekko i gnistene Selemene hadde stjålet.
Med tiden tok Menes ekko form.
Det manifesterte seg.
Et fysisk uttrykk for ren, kollektiv vilje.
Behov. Kjærlighet.
Det ble et barn. Det ble deg.
-Jeg bare… Jeg har evner. -Gudinnens evner.
Svakere, ja, men de er hennes.
-Hvor lenge har du trodd på det? -Siden du så tårnet mitt.
Du skulle ha sagt det da. Du holdt dette for deg selv.
Du ville ikke ha hørt ordene. Du ville ikke ha ønsket å høre det.
Men nå trenger folket vårt deg.
Coriel'Tauvi er beruset av sitt eget sinne.
Du har sett at de venter deg. De tror du vil fremme helligdommene deres,
og bære dem fra kamp til kamp med tankens hastighet,
der månen lyser ned i deres smale verden.
Jeg prøvde å stanse dem. Jeg tryglet dem. Min egen familie.
Det betyr ingenting for dem nå.
Den eneste stemmen de vil høre, er stemmen til gudinnen deres.
Jeg skulle ønske det kunne vært annerledes.
Du er en mild sjel.
-Men du må drepe Selemene. -Jeg kan ikke.
Så se på mens folket vårt drukner verden i uskyldig blod.
-Valget er ditt. -Ikke engang magien din kan drepe en gud.
Selvfølgelig kan den det. Jeg har gjort det før.
Jeg har levd etter en kode hele livet.
Men siden dette begynte, har jeg knust den igjen og igjen.
Hver gang jeg sa til meg selv at jeg måtte gjøre det, var det nødvendig.
Jeg visste ikke hva jeg gikk til.
Nå er alt opp-ned og sidelengs.
Du har aldri likt å løpe vekk fra en kamp.
Vurder muligheten for at du ikke alltid trenger å løpe mot dem.
-Det var det Kaden sa. -Har du møtt Kaden?
Veldig lang historie. Men jeg burde ha hørt på ham.
Jeg kan fortelle deg en lignende historie.
For et par vi er.
Og nå har vi ingenting. Ingen trone, ikke noe Øye, ingen sjanse.
Øyet må være ekte.
Min fars makt var ekte. Jeg så det, følte det.
Kanskje det ble byttet ut. Av noen med tilgang.
Noen som kunne godta at onkelen din satt i stolen,
men ikke ville ha ham på tronen.
Egentlig ikke, ikke helt.
Det hadde bare vært én mulighet.
Hvor skal vi?
Vi skal finne et vitne.
-Asar? -Prinsesse?
-Ja! -Ja!
Det telte ikke. Jeg krever en omkamp!
Tilgi utseendet mitt, Deres Høyhet. Jeg har drukket mye.
Nei, kaptein. Beklager at jeg avbryter festlighetene.
Og jeg håpet vi kunne snakke sammen.
Hun er uvanlig sterk, men likevel så liten.
Du burde spørre henne hva hun spiser. Kanskje det vil hjelpe deg.
Jeg husker den kvelden godt.
Panikken. Kampene i gatene. Brannene.
Så kom Shabarras soldater inn i palasset.
Stattholderen fant meg. Ba meg få deg i sikkerhet.
Da visste jeg at kampen var tapt.
Jeg kunne ikke redde foreldrene dine,
men jeg var klar for å gi livet mitt for å redde deg.
Det er ikke din feil, Asar. Jeg klandrer deg ikke.
Men jeg må få vite hvordan faren min døde.
Jeg vet ikke hvordan det skjedde. Virkelig.
Jeg husker bare den fæle lyden.
-Hold stand! -Den summingen. Jeg kjente det i veggen.
Jeg bare… Gulvet. Det ristet i beina, i tennene mine.
Hele verden så ut til å stoppe opp. Jeg kunne ikke røre meg.
Det var da jeg skjønte at keiseren var død.
Øyet. Ble det også smuglet ut av palasset?
-Nei, bare keiseren kan røre det. -Jeg tror noen gjorde det.
-Den er erstattet med en forfalskning. -Umulig!
Men det virker som det er sant. Hvem kan ha tatt det?
Hvem andre enn keiseren var i nærheten av det?
Stattholder Kashura? Seneskalk Ekur?
Kanskje legaten? Men vakten hadde visst det.
Ingen våger.
Kvelden Asar dro meg ut av Imperiet,
var den verste kvelden i mitt liv.
Jeg kan bare forestille meg det.
Du trenger ikke forestille deg det. Du vet. Du har tapt, som jeg har tapt.
Det virker som om det alltid er noe nytt å miste.
Og finne igjen.
Kashura må vite det.
Jeg tror han visste at Shabarra var en svindler. Og jeg tror han visste hvorfor.
Han sto der uten å gjøre noe da jeg angrep.
Han fant på dekkhistorien.
Det var sikkert av lojalitet til familien din.
Hvis han har øyet, må vi få ham til å vise oss det.
Du må overbevise ham. Jeg tror du er den eneste som kan det.
Du er henne. Selemene. Den mørke månegudinnen.
En gudinne uten tilbedere. Uten kjærlighet.
Bare en del av samlingen hans.
Er du tyven?
-Den som stjal lotusene mine. -Jeg ville bare ha folket mitt hjem.
Et hjem du stjal fra oss for tusen år siden.
Coriel'Tauvi avviste min kjærlighet. Nektet å tilbe meg.
Jeg fordrev ikke dem fra Nattsølvskogen.
De dro av egen fri vilje.
De som ble igjen, aksepterte meg som sin gudinne.
Vi levde i fred. Jeg lot dere være.
Det står ikke i historiene.
Ikke i historiene deres.
Du sier at historiene våre er løgner.
Alle historier er løgner.
Det er rart. Jeg føler at jeg kjenner deg.
Fra maleriene, statuene.
Dagboken hennes. Dette var rommet hennes.
Det var det.
For lenge siden.
Kom, tyv.
La meg se nærmere på deg.
Si meg, hva mer ville du stjålet fra meg?
Jeg vil ikke ha noe fra deg.
-Følg meg. -Hvor skal vi?
Til Filomena.
Jenta mi.
Hun elsket meg.
Nei!
Takk, lille coedwen, for at du ordnet ting.
Jeg skal ikke glemme din godhet.
Du aner ikke hvilken galskap du har sluppet løs på verden.
Stattholder.
Det er litt sent på dagen for en dramatisk inngang.
Dere kan gå. Alle sammen.
Vi var ikke ferdige.
Jeg har aldri vært entusiastisk for deg, Lina.
Du har store krefter,
men det har gjort deg impulsiv og uhemmet.
Uforutsigbar. Det er dårlige egenskaper hos en leder.
Du glemte plassen din fort.
Og du gikk over streken.
Imperiet er en maskin.
Hvert gir, hvert tannhjul, må gjøre jobben sin pålitelig.
Dette inkluderer keiseren, som bare er en del av maskinen,
og styrer ikke egentlig den.
Vellykkede keisere forstår dette. Og da går maskinen uten problemer.
Mislykkede keisere faller i urverket.
Maskinen river dem i stykker.
Du beskrev nettopp alt som er feil med Imperiet.
Jeg skal knuse din dommedagsmaskin og bygge noe nytt! Noe bedre!
Alle keisere mener det.
For min del var jeg villig til å gi deg en sjanse.
Hjelpe deg å tilpasse deg. Men du gjorde en stor feil.
Du prøvde å drepe min Solstråle.
Morgenstjerne.
Hva er du?
Døden.
Hun var så alene.
Så trist.
Da øyeblikket kom, klarte jeg det ikke.
Hun har ikke fortjent sympatien din.
Har noen av oss det? Og er ikke det poenget?
Du sier at familien min vil høre på meg og leve i fred hvis jeg bare spurte dem.
Men de vil bare høre etter hvis jeg spiller blod.
Nei.
-Det må finnes en annen måte. -Det er ingen annen måte!
Livet var godt før jeg prøvde å gjøre det bedre.
Kanskje Selemene bør være Månegudinnen.
Kanskje alt kan bli som før.
Ingenting blir som før igjen.
Hans Eksellense er på et hasteoppdrag. Føl dere som hjemme.
Fint utbytte.
Vi kaller det en samling.
Hvis jeg hadde stjålet imperiets helligste relikvie, hadde jeg oppbevart den her.
-Kjenner du det? -Du har rett. Det er rart.
Det kjennes familiært.
Som å bli dratt inn i et fall.
Jeg gir opp. Jeg føler ingenting.
-Det tviler jeg på. -Mener du at det er rett bak der?
Hva kan jeg hjelpe deg med, prinsesse?
Du kan begynne med å gi oss Øyet. Det ekte Øyet.
Jeg forstår ikke.
Jeg vet ikke hva som er i tronsalen, men det er ikke Øyet.
Jeg blåser i politikken deres.
Du kunne ha sagt det. Da hadde dette vært over.
Vi tror du kan ha tatt det kvelden foreldrene mine ble drept.
For å beskytte det, for å holde makten unna onkels hender.
Men vi trenger det nå, vær så snill.
Jeg forsikrer deg, det ekte Øyet er i palasset.
-Jeg tok ingenting. -Det funker ikke.
Det funket ikke for Shabarra, det funket ikke for meg.
Selvfølgelig funker det.
Det er bare ikke som dere tror det er.
Opplys oss.
Øyet gir ikke makt. Det bekrefter det bare.
Det venter, som det alltid har ventet, på den sanne tronarvingen.
Det venter på deg, Solstråle.
Du stjal ikke Øyet.
Ingen kunne stjele Øyet.
Greit. Vi snakker med Lina om dette.
Lina vil ikke hjelpe dere.
Uansett hva hun har gjort, vet hun hvor viktig dette er.
Dette er ikke lenger hennes problem.
Jeg sa det var ting jeg kunne gjøre, Solstråle.
Ting ble gjort.
"Ting"? Hvilke ting?
Slakteren…
…gikk for langt.
Du drepte henne.
Det er ikke mulig.
Ingen kan gjøre det Lina kan. Ikke engang jeg.
Det finnes makt i verden bortenfor dragenes drømmer.
Vi må dra!
Lina var en del av ildsjelen.
Hun var en del av meg. Et barn av ild.
Davion, stopp!
Jeg skal slukke sinnet mitt med blodet ditt.
Jeg skal meske meg med kjøttet ditt i hennes navn.
Legg ned våpenet. Jeg ville aldri skadet deg…
…min lille Solstråle.
-Soldatene. -Kaptein.
Noe er galt.
Jeg føler henne.
Gudinne.
BASERT PÅ VIDEOSPILLET DOTA 2 FRA VALVE
Tekst: Tina Schultz