EN ORIGINAL-ANIMESERIE FRÅN NETFLIX
Mitt svärd. Mitt liv.
För draken.
KAPITEL ETT
Prisa Menes måne.
Samla ihop dem.
Nej!
Så blek. Skör. Som den här blomman.
-Mina lotusblommor. -Inte längre dina lotusblommor.
Du dyrkas ju inte heller längre.
Allt som håller dig vid liv är en gnista av gudomlighet
som aldrig riktigt har varit din.
Du är så smart. Du känner mig så väl.
Du tog med mig hit nästan utan ansträngning.
Jag förstår det nu.
Men jag ser nåt annat också.
Terrorblade.
Man ber inte bara en demon att mörda en gudinna i hennes tempel.
Man förhandlar.
Man ansvarar för detta avtal.
Man oroar sig för vad som händer om man inte uppfyller det.
Ett avtal med en demon är ju ingen liten transaktion.
Då vill jag erbjuda en av mina egna.
Förlåt varandra. Återställ mig.
Jag vill ta hand om Terrorblade med all min kraft.
Varken för mig eller för dig. För henne.
Filomena.
Filomena upptäckte dessa.
En hybridart som är unik för dalen.
Jag gav dem hennes namn. Jag ska ge dem din kraft.
Hon överlever.
Du kommer att dö, och ingen kommer att minnas dig.
Högra flanken!
Två lansiärer utslagna. Flera skadade. Vi saknar medicinsk utrustning.
Vi har det vi har.
Färre munnar att mätta.
Upp med er, era djur!
Vi har ännu dagsljus
och minst hundra skogsvägar att korsa.
Jag ser den.
Vi kanske borde vänta.
Några förlorade timmar är okej och lite vila kan hjälpa.
Läget här verkar säkert.
Och ditt sår har gått upp igen.
Det spelar ingen roll, som sagt.
Vi har det vi har.
Du är hemma. Du är säker.
Men det blir värre innan det blir bättre.
Du måste låta mig gå.
Jag visste inte det förut.
Jag hade ingen aning om vad som hände mig eller varför.
Du skrek det under hela resan hit. Det förändrar inte ett skit.
Far kommer.
Jag lämnar er med uppgiften.
Far. Tacka gudarna.
Jag har hört historier om vad du är kapabel till.
Kaden kallar det en förbannelse.
Det är mer än så.
Det finns en demon, far. Hans namn är Terrorblade.
Han dödar Eldwyrmar, stjäl deras själar…
Jag har stulit draksjälar sen jag var en liten pojke.
Yngre än du när du klarade övergången.
Du var så smart som barn. Så begåvad, så beslutsam.
Vi måste skydda drakarna.
Vi måste slåss vid deras sida!
Jag har aldrig dräpt en drake med egna händer.
Han kom aldrig till Blade Bond. Skador gjorde det omöjligt.
Men jag var smart. Jag lärde mig smedernas hemligheter.
"Förbannade", sa Kaden.
Jag hade gett vad som helst för att bli fördömd som du.
Lägg manken till! Självlysande fjäll visar varje fläck.
När jag var väpnare
var det en ära att putsa en fars stövlar.
Flera kvällar gick jag till min skohylla
och min hand var som en klo efter att ha greppat trasan.
På huk som en rebell med diarré.
Kaden.
Har du redan glömt hur man uppför sig?
Mäster Ritterfau. Ursäkta.
Jag klandrar dig inte.
Har det gått tjugo år?
Har knappt varit här, mer än för att släpa in kadaver och hämta vapen.
Tjugo år.
Tjugotvå år.
Har jagat Slyrak.
All den tiden bara för att ge oss en av våra egna.
Vid vristen, för fan!
Du har verkligen gjort dig ett namn,
medan vi andra gjorde det jobb vi förväntas göra.
Vi är ett brödraskap. En enhet.
Ingen är viktigare än de andra. Som den här pojken.
-Jag är glad över att vara en i teamet. -Jag sa inte att du fick prata.
Tjugotvå år, Kaden. Bortslösade.
Blod på mina stövlar. Aldrig polerade. Det struntade jag i.
Inte på tjugotvå år, mäster Ritterfau
Jag är rädd för att det kan vara olidligt att skära genom ben.
Men det är nödvändigt.
Du sa att han inte skulle skadas.
Skador och smärta är bröder, men de lever åtskilda.
Jag försökte med det du provar nu. Det funkade fan inte.
Det blev värre. Jag svek hans förtroende. Jag ska inte bryta det förtroendet igen.
Kom ihåg att du är älskad, Davi.
Kaden. De är inte som djur bara.
Inte jag heller. Se till att han har det bekvämt. Kom till stora salen efteråt.
Marcy.
Det är ett tecken.
Gravmarkör.
-Vi slår läger här. -Gudarna kan vara sjuka jävlar.
Du borde göra dem sällskap. Tillbed dem.
Leylinjerna är nere, våra gåvor är borta, Selemene tystnar.
När jag ser på månen känner jag bara den tomma himlen.
En meningslös ritual.
Eller så är det tvärtom.
Mörka månens sällskap vet att Selemene är borta, men de tror på henne ändå.
Det är inte poänglöst. Det är vad hopp är. Det är tro.
-Tro. -Selemene trodde på åkallaren.
Han förrådde det.
Att erbjuda det betyder inte att det var fel.
Selemene erbjöd inget.
Jag frågade henne aldrig.
Jag bad aldrig om hennes råd.
Jag tog emot lotusblommorna för att jag ville åka hem
och jag var rädd att hon skulle säga nej.
Jag hade ingen tro alls. Tycker du än att jag borde göra dem sällskap?
Jag tänkte att du ville ha den.
Vad är de gjorda av?
Nåt som du inte kan förstöra.
Hur i helvete tänkte du när du följde efter mig hit?
Jag var tvungen att hjälpa dig. Ni är mitt folk.
Jag trodde ditt folk var tillbaka i Coedwig.
Cochi. De behövde inte mig. Det gjorde du.
Jag minns nästan inget. Det är suddigt.
Jag började slåss. Det var illa.
Mirana. Är hon… mår hon bra?
Hon slapp det värsta.
Jag vet inget mer än det.
Jag önskar jag gjorde det, kunde säga nåt.
-Förlåt. -Det är inte ditt fel.
Men…
-Men det är mitt fel. -Fymryn.
Jag visste att det skulle hända.
Jag visste det och lät det ske. Jag gjorde inget.
Jag var till och med glad.
Först kändes det inte som jag hoppades.
-Det kändes hemskt. -Du visste.
Jag skulle ta med dig till tornet efter att det hänt.
Därför följde du efter mig. Han gjorde det här. Du hjälper honom fortfarande.
-Nej! Så är det inte! -Försvinn.
-Snälla! -Far kanske har rätt.
Hans sätt kanske är rätt.
Jag har litat på honom sen jag var liten.
Men dig… Jag känner dig knappt.
Ut!
Jag älskar min familj, men ni är också mitt folk.
Märkligt.
Du läker på ett enastående sätt. Snabbt. Helt.
-Tro mig. Det gör fortfarande ont. -Smärta kan kontrolleras.
Så hur får allt det här den stora röda draken ut ur mig?
Det är en stilla övertygelse bland vissa,
kättersk i dessa rum…
att vissa av oss har drag efter drakar i blodet.
Ingen vet hur drakklanen uppstod.
Men det är svårt att argumentera emot dess existens.
Rylai, fängelsedirektören på Icewrack, har några av vattendrakens drag.
Hennes syster Lina? Hon verkar vara en mer glödande drake än människa.
Det kan vara därför du förändras.
Det här kan vara anledningen till att det här är möjligt.
Det här är den du verkligen är.
Drakklanen.
Det betyder att monstret inuti dig kan vara mer Davion än Slyrak.
Det betyder att ni kan vara förenade för alltid.
Är det inte underbart?
Far? Kaden säger att Davian måste äta.
Äta? Åh, ja. Behålla din styrka.
Bram?
-Ja. Hej. Så… -Hej.
Du tog dig tillbaka till Drakfästet och varnade fäderna. Allt det där.
Ja. Jag var lite orolig att jag gick igenom portalen
med nån annans vänsterfot.
Jag stirrade på den i flera dagar innan jag insåg att den var lite svullen…
Bram.
-Jag hatar de sakerna. -Det gör alla.
Hör på.
Du gjorde det jag bad dig om. Sen gjorde du det du trodde var rätt.
Du är min bästa vän. Det här förändrar ingenting.
Inte för mig heller. Här. Drakeldswhisky. Till dig.
-Bästa väpnaren i Drakfästet. -Davion?
-Du tänker väl inte äta upp mig? -Antagligen inte.
-Men kanske. -Jag uppskattar din ärlighet.
Det var då jag sa: "Titta! Det är en Eldwyrm, okej?
Det här djuret kräver experthantering och…"
Vad?
Broder Kaden. Far vill att du kommer.
Ut, allihop.
Jag vill prata med dig.
Du gillar inte det jag gör.
Du känner att du står i skuld till Davion. Det kommer jag aldrig att ifrågasätta.
Men varje drakriddare blöder gärna för sakens skull.
Få har blött lika mycket som du.
Ingen mer.
I 20 år gjorde vi dig till vapnet du var tvungen att bli.
Bit för bit. Klinga för klinga.
Jag har aldrig bett dig om nåt annat än din tillit.
Det är allt jag begär nu.
Din tillit.
Detta är Davions blod. Extraherat. Förvandlat.
Ett annat slags vapen. Föreställ dig det.
Våra bröder stärkta av Davions kraft.
En drakes kraft. Drakens motståndskraft.
Vi kan läka våra skadade, återbilda lemmar.
Kanske återupprätta de döda.
Jag har drömt om att dräpa drakar sen jag var en liten pojke.
Med den här? Jag kan döda dem alla.
Den pojken är mer än en pojke.
Han är en obegränsad resurs.
Inga fler Leathsham.
Kaden?
Kaden!
Coedwei vallar oss som får.
De försöker driva in oss i en smal passage mellan luftdrakarnas jaktmarker
och frusna toppar vi inte kan ta oss över.
Så de stänger passets båda ändar och omsluter oss.
-De fångar oss. -Värre.
De kan ha bågskyttar på åsen. Det är ett slagfält.
En gång gjorde jag samma sak med en felande Helio Imperium-patrull.
Hundra män. De kom aldrig hem igen.
Då måste vi ta ställning. Vi måste kämpa.
Var modig. Också självmordsbenägen.
Vi skickar ut lite plågoandar där bak.
Förvirra och sprid ut dem. Fördröj dem.
Medan de samlas flyr du genom passagen.
-"Du?" Du menar "vi". -Jag menar, du.
Plågoandarna är mina. Bara mina.
-Du klarar det inte. -Det gör mig utbytbar.
Jag tar Sagan. Gå innan det blir ljust. Förbered trupperna.
Du har fel om en sak. Du litade inte på gudinnan,
men det var jag som litade på djävulen. Vi är båda ansvariga för det här.
Tro.
Nej!
Jag behöver mer.
-Försvinn, sa jag! -Tyst. Hör på.
-De är inte dina vänner. -De är min familj!
-Vad i helvete gör du? -Antagligen ingenting. Något, troligen.
Det var definitivt nånting.
Prisad vare Mene! Jag kan få ut oss.
Sagan? Sagan, komi. Sagan!
Galna, dumma flicka.
-Upp. Allihop. -Upp med er!
-Det är vår chans! -Ta era vapen!
Prinsessan försvann, så jag kan föra er i säkerhet.
Det kommer du att göra.
-Jag ska föra Mirana tillbaka levande. -En ryttare! En ryttare närmar sig!
Vi har vår stund. Vi tar den.
Vi rör på oss!
-För gudinnan! -För gudinnan!
-För prinsessan! -För prinsessan!
Tro.
Vi måste dra.
Jag går inte min väg.
Davion. Drakriddaren.
Jag har kommit för att hämta det som tillhör mig.
BASERAT PÅ VALVES TV-SPEL DOTA 2
Undertexter: Lars Lövgren