EN ORIGINAL ANIMESERIE FRA NETFLIX
Mitt sverd. Mitt liv.
For Dragefortet.
KAPITTEL EN
Priset være Menes måne.
Samle alle sammen.
Nei!
Så blek. Skjør. Som denne blomsten.
-Lotusene mine. -Det er ikke dine lotuser lenger.
På samme måte som du ikke lenger blir tilbedt.
Alt som nærer deg er en gnist av guddommelighet
som aldri egentlig har vært din.
Så smart du er. Du kjenner meg så godt.
Du brakte meg hit nesten uanstrengt.
Jeg ser det nå.
Men jeg ser noe mer.
Skjærgrim.
Man ber ikke bare en demon om å drepe en gudinne i sitt eget tempel.
Man forhandler.
Du bærer byrden av den handelen.
Du er redd for hva som skjer hvis du ikke oppfyller din forpliktelser.
En handel med en demon er ingen liten transaksjon, det er sant.
Da vil jeg tilby min egen.
Tilgi hverandre. Gjenopprett meg.
La meg håndtere Skjærgrim fra toppen av min makt.
Ikke for meg eller deg. For henne.
Filomena.
Filomena oppdaget disse.
En hybridart som er unik for dalen.
Jeg ga dem navnet hennes. Jeg skal gi dem kraften din.
Hun vil overleve.
Du vil dø, og ingen vil huske deg.
Høyre flanke!
To lansenerer er borte. Flere sårede. Vi har ikke utstyr for å behandle.
Vi har det vi har.
Færre munner å mette, antar jeg.
På beina, udyr!
Det er dagslys igjen å brenne,
og minst hundre felt med skog å krysse.
Jeg ser det.
Kanskje vi burde vente.
Et par tapte timer skader oss ikke, og en hvil kan hjelpe.
Denne posisjonen ser sikker ut.
Og såret har åpnet seg igjen.
Igjen, det spiller ingen rolle.
Vi har det vi har.
Du er hjemme. Du er trygg.
Men dette blir verre før det blir bedre.
Dere må la meg gå.
Jeg visste det ikke før.
Jeg ante ikke hva som skjedde med meg eller hvorfor.
Du skrek det under hele reisen hit. Det endrer ikke en jævla ting.
Far kommer.
Da skal du få være i fred.
Far. Takk gudene.
Jeg har hørt historier om hva du er i stand til.
Kaden kaller det en forbannelse.
Det er mer enn det.
Det er en demon, far. Han heter Skjærgrim.
Han dreper Eldwyrm, stjeler sjelene deres…
Jeg har stjålet dragesjeler siden jeg var liten.
Yngre enn deg da du fullførte Kryssingen.
Du var så smart som barn. Så talentfull, så bestemt.
Vi må beskytte dragene.
Vi må kjempe ved deres side!
Jeg har aldri drept en drage med mine egne hender.
Jeg fikk aldri brukt sverdet mitt. Skaden gjorde det umulig.
Men jeg var smart. Jeg fikk vite hemmeligheten til smiemennene.
"Forbannet", sa Kaden.
Hva jeg ikke ville ha gitt for å bli forbannet som deg.
Ta i, gutt! Lysende skjell viser hver flekk.
Da jeg var væpner,
var det en ære å polere en fars støvler.
Mer enn en kveld gikk jeg til køya
med hånden frosset fast som en klo etter å ha knuget om fillen.
Bøyd som en dritende Hellbear.
Kaden.
Har du glemt manerene dine allerede?
Mester Ritterfau. Beklager.
Jeg klandrer deg ikke.
Har det gått 20 år?
Knapt her, foruten for å hale kadavre inn og frakte våpen ut.
Tjue år.
Tjueto.
Jaktende på Slyrak.
All den tiden bare for å føre en av oss hit.
Under ankelen, for faen!
Du har virkelig skapt deg et navn
mens resten av oss gjorde det som var forventet av oss.
Vi er et brorskap. En enhet.
Ingen mann er viktigere enn resten. Som denne gutten.
-Glad for å være en del av teamet. -Jeg sa ikke at du kunne snakke.
Tjueto år, Kaden. Bortkastet.
Blod på mine støvler. Aldri polert. Har aldri brydd meg.
Ikke på 22 år, mester Ritterfau.
Jeg er redd det kan være uutholdelig å få knoklene penetrert.
Men det er nødvendig.
Du sa han ikke ville bli skadet.
Skade og smerte er brødre, men de lever fra hverandre.
Jeg har prøvd det du prøver nå. Det funket ikke, for faen.
Det gjorde det verre. Jeg brøt tilliten. Jeg skal ikke bryte tilliten hans igjen.
Husk at du er elsket, Davi.
Kaden. De er ikke bare dyr.
Ikke jeg heller. Sørg for at han har det bra. Møt meg i storhallen etterpå.
Marcy.
Det er et tegn.
Gravmarkør.
-Vi kan slå leir her. -Gudene kan være syke jævler.
Du burde bli med dem. Tilbedelse.
Leylinjene er nede, gavene er borte, Selemene er stille.
Når jeg ser mot månen, føler jeg bare den tomme himmelen.
Meningsløst ritual.
Eller kanskje det er motsatt.
Dark Moon-ordenen vet at hun er borte, men de tror på Selemene uansett.
Det er ikke meningsløst. Det er det håp er. Det er tro.
-Tro. -Selemene hadde tro på Besvergeren.
Han forrådte den.
Hun tok ikke nødvendigvis feil ved å tilby den.
Selemene tilbød ingenting.
Jeg spurte aldri.
Jeg ba henne aldri om råd.
Jeg takket ja til lotusene, fordi jeg ville dra hjem,
og jeg var redd for at ladyen ville si nei.
Jeg hadde ingen tro. Bør jeg fortsatt bli med dem?
Jeg tenkte du ville ha den.
Hva er de laget av?
Noe du ikke kan ødelegge.
Hva i huleste tenkte du på da du fulgte etter meg hit?
Jeg måtte hjelpe deg. Du er av mitt folk.
Jeg trodde dere var i Coedwig.
Cochi. De trengte ikke meg. Du gjorde det.
Jeg husker nesten ingenting av det. Det er tåke.
Jeg løp til slagsmål. Det var ille.
Mirana. Er hun… Går det bra med henne?
Hun slapp unna det verste.
Utover det vet jeg ikke.
Jeg skulle ønske jeg hadde et svar.
-Beklager. -Det er ikke din feil.
Bortsett fra…
-Bortsett fra at det er min feil. -Fymryn.
Jeg visste det ville skje.
Jeg visste det og lot det skje. Jeg gjorde ingenting.
Jeg var til og med glad.
Først føltes det ikke som jeg hadde håpet.
-Det føltes stygt. -Du visste det.
Jeg skulle ta deg med tilbake til tårnet etterpå.
Derfor fulgte du etter meg. Han gjorde dette. Du hjelper ham fortsatt.
-Nei! Det er ikke sånn det er! -Kom deg ut.
-Vær så snill! -Kanskje far har rett.
Kanskje hans måte er den rette.
Jeg har stolt på ham hele livet mitt, siden jeg var liten.
Men deg… Jeg kjenner deg knapt.
Kom deg ut!
Jeg er glad i familien min, men du er også av mitt folk.
Merkverdig.
Helbredelsen din er bemerkelsesverdig. Rask. Fullstendig.
-Stol på meg. Det gjør fortsatt vondt. -Smerte kan kontrolleres.
Hvordan får dette den store røde dragen ut av meg?
Det er en stille tro blant noen,
det regnes som kjetteri her…
…om at noen av oss har dragetrekk i blodet.
Ingen vet hvordan Drageklanen ble til.
Men man kan ikke argumentere mot at den finnes.
Rylai, vokteren av selveste Isbrakk, innehar noen vanndrage-trekk.
Søsteren hennes, Lina? Virker mer som en ilddrage enn et menneske.
Dette er kanskje grunnen til at du forandrer deg.
Dette kan være grunnen til at alt dette er mulig.
Dette er den du virkelig er.
Drageklan.
Det betyr at monsteret inni deg kan være mer Davion enn Slyrak.
Det betyr at dere kan være forbundet for alltid.
Er det ikke flott?
Far? Kaden sier at Davion må spise.
Spise? Å, ja. Opprettholde styrken.
Bram?
-Ja. Hei. Så… -Hei.
Du kom deg tilbake til Dragefortet, fikk advart fedrene. Alt det der.
Å, ja. Jeg var redd for at jeg kom gjennom portalen
med noen andres venstre fot.
Jeg stirret på det i dagevis før jeg fant ut av at det bare var hovent og…
Bram.
-Jeg hater de der. -Alle gjør det.
Hør her.
Du gjorde det jeg ba deg om. Og så gjorde du det du mente var riktig.
Du er min beste venn. Dette endrer ikke det for meg.
Ikke for meg heller. Her. Drageild-whisky. Til deg.
-Beste riddersvennen i Dragefortet. -Davion.
-Du skal vel ikke spise meg? -Sannsynligvis ikke.
-Men kanskje. -Takk for at du er ærlig.
Og da sa jeg: "Se! Det er en Eldwyrm, ok?
Dette dyret krever eksperthåndtering og…"
Hva?
Bror Kaden. Far spør etter deg.
Alle ut.
Jeg vil snakke med deg.
Du liker ikke innsatsen min.
Du føler at du skylder Davion noe. Det vil jeg aldri stille spørsmål ved.
Men hver drageridder blør gledelig for saken.
Få har blødd så mye som du har blødd.
Ingen mer.
I 20 år har du og jeg formet deg til det våpenet du måtte bli til.
Bit for bit. Blad for blad.
Jeg har aldri bedt deg om noe annet enn tillit.
Det er alt jeg ber om nå.
Tilliten din.
Dette er Davions blod. Ekstrahert. Transformert.
Et annerledes våpen. Tenk deg det.
Brødrene våre, styrket av Davions kraft.
En drages kraft. En drages robusthet.
Vi kan helbrede våre sårede, regenerere lemmer.
Kanskje gjenopplive de døde.
Siden jeg var liten, har jeg drømt om å drepe drager.
Med dette kan jeg drepe dem alle.
Den gutten er mer enn en gutt.
Han er en ubegrenset ressurs.
Aldri mer Leathsham.
Kaden?
Kaden!
Coedweiene gjeter oss som sauer.
De prøver å tvinge oss inn i denne trange passasjen mellom luftdragenes jaktmarker,
og frosne høyder som vi ikke har utstyr for å forsere.
Så de forsegler begge ender av passet og innhyller oss.
-Innesperrer oss. -Verre.
De kan sette bueskyttere på åskammen. Det er en dødsmark.
Jeg har gjort det samme med en villfaren patrulje fra Helio-imperiet.
Hundre menn. De vendte aldri hjem.
Da må vi stå imot. Vi må kjempe.
Modig. Og suicidal.
Vi sender en liten styrke bak for å overrumple dem.
Forvirre og spre dem. Forsinke dem.
Mens de konsoliderer, rømmer du gjennom passet.
-"Du"? "Vi", mener du. -Jeg mener deg.
Overrumplingen jeg tenkte på, er meg. Bare meg.
-Du er ikke i form. -Det gjør meg unnværlig.
Jeg tar med meg Sagan. Dra før det blir lyst. Ha troppene klare.
Du tar feil om én ting. Du stolte ikke på gudinnen,
men det var jeg som stolte på Djevelen. Vi er begge ansvarlige for dette.
Tro.
Nei!
Jeg trenger mer.
-Kom deg ut, sa jeg! -Stille. Hør her.
-De er ikke vennene dine. -Disse folkene er familien min!
-Hva i huleste er det du gjør? -Sikkert ingenting. Forhåpentligvis noe.
Det var helt klart noe.
Pris Mene! Jeg kan få oss ut.
Sagan? Sagan, komi. Sagan!
Gale, dumme jente.
-Opp, alle sammen. -Opp på bena!
-Dette er sjansen vår! -Grip våpen!
Prinsessen dro, så jeg kan lede dere i sikkerhet.
Og det skal du gjøre.
-Jeg skal få Mirana tilbake i live. -En rytter! En rytter kommer!
Vi har vårt øyeblikk. Vi griper det.
Vi drar!
-For gudinnen! -For gudinnen!
-For prinsessen! -For prinsessen!
Tro.
Vi må dra.
Jeg drar ikke.
Davion. Drageridder.
Jeg har kommet for å hente det som tilhører meg.
BASERT PÅ VIDEOSPILLET DOTA 2 FRA VALVE
Tekst: Tina Schultz