Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
În ziua de azi, ori eşti învingător, ori un ratat.
Şi eu nu vreau să fiu ratat.
Toată lumea încearcă să "afle" ce a fost în viaţa anterioară.
Eu? Am jucat rugby.
Ca în Noua Zeelandă.
Am văzut odată un meci în care juca Lomu.
Era cum e acum Jordan în baschet.
Dar în Šiauliai?
Ne antrenam pe aşa-zise "stadioane" care păreau mai mult nişte păşuni.
Brăzdate de poteci ca acelea pe care le fac animalele în pădure.
Ce aş putea face în afară de rugby?
Ceva, poate. Dar numai pe teren simt că fac ce trebuie.
Că sunt unde trebuie.
Rimants! Vino aici.
- Ce este? - Îmi trebuie un bilet de la mama ta.
Pentru ce?
- O să joci cu seniorii. Dai o probă. - Serios?
Da, serios. Dar cuvântul meu nu ajunge.
Ai nevoie de permisiunea părinţilor.
Potoleşte-te!
Leagă-ţi şiretul!
Acum du-te după minge!
CRONICI DE TINEREŢE
Îmi dădeam seama destul de repede că ceea ce faci pe teren
îţi poate folosi şi în afara lui.
Mai ales dacă locuieşti în partea de sud a oraşului.
Se spune că Šiauliai e un oraş al bicicliştilor.
Poate că a fost, dar fabricile de biciclete au dispărut demult.
Fetelor, voi ce ziceţi: cine face legea în Šiauliai zilele astea?
Acum toţi fac învârteli pe piaţă sau îi exploatează pe cei care fac.
Dar în Šiauliai, de fapt, toţi se dau Van Damme şi Schwarzenegger.
Sunt săli de sport la fiecare colţ, cu tipii ăştia pe afişe.
Şi "musculoşii" ies de acolo crezându-se în vreun film,
în care ei sunt bătăuşul principal.
Păzea, Stallonii, Bruce Lee-ii şi Van Damme-ii, că vine Šiauliai!
Aici se petrece acţiunea din filmele voastre!
Urechile pâlnie: šiauliaieni!
Auziţi? Nu?
Din nou... Shaolini!
Deci simţiţi-vă aici ca acasă.
"Fiul meu, Rimantas Kmita..."
Bună ziua!
- Asta e aia nouă? - Da.
E nesărată.
- Aiste Araminaite. - Prezentă.
- Aida Bogužyte. - Prezentă.
Nu ţi-l poate scrie mama ta?
Aurimas Akšys.
Ea crede că la rugby oamenii se bat.
Am rugat-o odată să se uite. A zis că o sperie.
Rimantas Kmita.
Aici.
Nu te-am mai văzut.
Nici eu, pe dv.
Data trecută ai fost absent. Ai vreo scutire?
Da.
Poftiţi.
Baschet?
Rugby.
Sportul te poate face să uiţi de diplomă.
La ce-mi trebuie hârtia aia? Hârtiile care contează au filigran.
Du-te la locul tău.
Tema pentru compunere.
Dă-mi o foaie.
Trebuia neapărat să comentezi?
Acum suferă toţi din cauza ta.
30 de minute, până la sfârşitul orei.
"Cel care citeşte şi scrie nu trebuie să cerşească pâine."
Toţi cerşesc pâine în ziua de azi. Numai că nu primesc toţi.
La ce foloseşte şcoala? Toceşti şi toceşti, pentru ce?
Ce-o să faci cu toată învăţătura aia?
Te faci profesor, poate?
Uite!
Ce e? De ce cercei?
- Fetelor le plac. - De parcă ştii tu.
Uită-te la preţ.
În prezent, cei care numără foşnitori nu ştiu nici măcar să scrie.
Bine.
Dacă nu vrei să te faci profesor, de ce să-ţi baţi capul să înveţi?
Cei care citesc şi scriu sunt ultimii la coada pentru pâine.
Unii nici măcar nu prind loc la coada aia.
Bună ziua, doamna învăţătoare.
Deci uite care-i ecuaţia:
"autoritate" e egal cu câţi biştari ai plus folosirea lor corectă.
- Cât e afişul cu 2 Unlimited? - E original. Douăzeci.
- De unde ai jacheta? - Mi-a cumpărat-o mama.
- Originală sau făcătură? - Piele de porc originală.
- Ce e atât de amuzant? - Nimic.
De ce s-o fi adunat lumea acolo?
Numai să nu vă sloboziţi pe ele.
De unde au chiloţeii ăştia? Fetele noastre nu poartă aşa ceva.
La chiloţeii cui te-ai uitat tu?
Am văzut şi eu...
Da, sigur, ai văzut.
Da. În vacanţă. La ţară.
Poate ai văzut chiloţii bunicii.
Pe bune?
N-are a face, n-o cunoşti.
Şi ce fel de chiloţi avea?
Ca perdelele bunicii. Cu căpşuni.
- Cu căpşuni? - Da.
Şi sub chiloţei?
Acum trebuie să-ţi spun tot?
Faci mişto de mine?
Le vrei tu?
De parcă n-am mai văzut.
Ne ajutaţi?
Ne-o aruncaţi înapoi?
Nu vrei şi un masaj?
Aici nu eşti la tine acasă.
Dacă-ţi vrei mingea, vino şi ia-o.
- Ascultă, scârbă. - Valea!
- Stai cuminte, ei sunt şase. - Şi-s nişte pămpălăi.
- Adu mingea, poponare! - O aduce mă-ta!
- Treci aici, jigodie! - Ce naiba?
Strig orice, nu contează, cât timp sună a strigăt de război
şi arăt ca un idiot turbat, pe jumătate matol.
Sigur, auzeam cum ne înjură, cum o să ne facă şi-o să ne dreagă,
cum habar n-avem în ce ne-am băgat...
Dar erau doar cuvinte goale, ca să se simtă mai bine.
Bună, Rimantas.
Bună.
E plin de sine.
La ce te uiţi, atât de târziu?
La postul nemţesc.
Nu e pentru adulţi?
Păi nu sunt un copil.
Învăţ germana. Mă ajută să-mi amintesc cuvintele.
Sigur. Neamţ în toată regula.
- Adunarea! - Bună ziua, domnule antrenor!
Ai adus biletul de la mama?
M-au ales fiindcă eram cel mai bun de vârsta mea,
dar vârsta nu contează aici.
Eşti obişnuit să fii buldozer, dar aici eşti aruncat în lături ca o aşchie.
Iluzia că eşti un dur începe să se clatine.
Cum ai atins mingea, pupi pământul.
Dar stai, mai întâi trebuie să pui mâna pe ea.
Fiindcă uneori alergi, dar parcă ai fi invizibil.
Am dat şi eu câteva pase, de bine, de rău.
Mâinile-ţi tremură, dar trebuie să te ţii tare şi să dai pasa,
fiindcă ei par să fie legaţi între ei.
Cu nume de familie ca Šiaulys, Baranauskas,
poate că sunt "shaolinii" care au făcut oraşul să tremure.
Deci la antrenament e bine, piaţa merge,
dar dacă n-ai gagică eşti doar un mucos.
Aşa că mi-am zis că e vremea să iau castelul cu asalt.
Aşa, cam ca un cavaler medieval.
- Bună. Unde te duci? Acasă? - Bună.
La şcoala de muzică.
Mai ştii că anul trecut, de ziua mea, mi-ai făcut cadou poza ta?
Mi-am făcut şi eu o poză, în studio.
Dacă vii pe la mine, ţi-o dau cu dedicaţie.
Ai mei sunt la ţară. Vrei un suc?
Da.
N-o să-i spui lui Minde?
De ce lui Minde?
Promite-mi.
Să-mi cadă un dinte.
Ce e?
Ce s-a întâmplat?
- E prima ta dată? - De ce întrebi?
Îmbracă-te, repede!
Edita, îmbracă-te!
Rimantas?
Ce stai aşa?
- E cineva... - Deschide uşa!
Dumnezeule mare! Copile, ai înnebunit.
Edita, îmbracă-te şi du-te acasă.
Edita, îmbracă-te şi du-te.
Nu ai creier deloc?
Cum ne mai ducem în vizită la familia Glaveckas?
- Ei nu ştiu. - Nu ştiu...
Ai invitat-o aici?
Da. Mi-ai zis să fiu drăguţ cu ea.
Mă refeream la o prietenie drăguţă.
Puteai să ne previi înainte să o inviţi la începutul unei relaţii.
- Nu e nicio relaţie. - Nu e?
Nu, nu e!
Ce dracu'...
Era prea târziu pentru lecţii de morală,
aşa că a fost o discuţie la obiect.
Mi-au zis că sunt idiot, că i-am pus într-o poziţie aiurea. Ce poziţie?
Mi-au zis că sunt un tâmpit. Că încerc să-mi stric viaţa.
Dar mie mi se pare că încercam s-o încep.
M-au întrebat cum o să cresc un copil.
Deci trebuie să lupt pentru dreptul meu de a vrea o fată?
E ceva rău?
Ce e bine, atunci?
Să stai acasă şi să-ţi faci temele până termini liceul.
Bine, atunci termin liceul şi-n clipa aia îmi iau tălpăşiţa.
Rims, pasează!
Bine.
- Haideţi! - Hai, Rims, pasează!
Bravo!
Ai nevoie de ceva mai mult contact, dar e foarte bine!
- Ştii de meciul cu Kaunas? - Sigur.
- Joci numărul 8. - Eu?
- Probează-i. - Pentru mine?
Joci bine, poţi să rămâi.
Mulţumesc.
Deci cu fata n-a mers,
dar n-o să stau acasă şi s-o iau la mână.
Trebuie să tinzi spre ceva mai serios.
- Te-ai şi întors? - Da.
- Ce faci? - Ascult muzică.
- Văd eu ce are casetofonul. - Bine, să vezi.
Cu şcoala merge bine?
Da.
Şi cu rugby-ul?
Bine.
Conform omului de ştiinţă sovietic A. Svedušius,
bolta vaginală superioară e deosebit de sensibilă la 19% dintre femei.
Ţi-ai uitat cartea.
Am citit-o.
Ce naiba e o "boltă"?
Excitarea erotică poate fi obţinută şi cu ajutorul unei melodii ritmice,
cum ar fi Boleroul lui Ravel...
- Ce anume? - Bolero.
"Ritualul primăverii" al lui Stravinski şi baletul "Carmen", de Bizet.
- Bizet. - Bună ziua.
- Aveţi 'kielbasa'? - Am 'kielbasa'.
Minde!
Vă ajut.
Să vedem...
- 20, da? - Da.
Mai repede!
Încercăm aici?
Să mergem la piaţă, prostule. Aici pot să ne salte.
Hai, nu face pe tine. Cine o să ne salte?
Există întotdeauna o primă dată.
Când e vorba de "prima dată", trebuie să vezi sânge pe cearceaf.
- Îmi spui tu mie de cearceafuri. - Mă duc să fac rost de mărunt.
Cât ceri pe cârnaţi?
- Cinci de căciulă. - De unde sunt?
- De la ţară. - De pe unde? Cernobâl?
Ai acte pentru ei?
Nu sunt ai mei. Treceam pe aici şi un amic m-a rugat să am grijă de ei.
- Aşa că am grijă. - Amicul ăsta al tău...
Cum îl cheamă?
Actul de identitate.
L-am lăsat acasă.
Adresa şi telefonul. O să stăm de vorbă cu mama ta.
Poate nu-i spuneţi mamei.
Mama e foarte bolnavă.
Medicamentele gratuite pe reţetă s-au epuizat,
aşa că trebuie să le cumpăr şi ştiţi şi voi cât costă.
Iar tata e alcoolic.
- Bea fiecare ban pe care-l face mama. - Bine, bine...
Gândiţi-vă: cum să ne descurcăm?
Eu le sunt şi mamă şi tată. Trebuie să le asigur traiul.
Ce zici! Mi-ai adus prospătură!
Dă-ncoace fundul ăla alb!
Rimantas Kmita. Scrie adresa. Scrie!
- Ce-o să mă distrez! - Rimantas Kmita!
Deci acum e foarte clar:
nici bani, nici jachetă, nici casetofon beton,
nici măcar o fată ca lumea, sau, cel puţin, nu foarte curând.
La ce vă uitaţi, rataţilor?
Următorul! Bine.
E bine.
- Tu alegi. - Luăm noi mingea.
Ce parte vrei?
- Asta. - Aici?
Să faceţi un meci bun!
Salutaţi echipa adversă!
1,2,3, "Roţile"!
Mai tare!
Rimants, hai!
Hai! Până la capăt!
Cum a fost meciul de debut?
Hai, spune ceva!
"Noul jucător al 'Roţilor', R. Kmita, a jucat bine."
- "A fost..." - Dă să văd.
"...cel care a înscris cele mai multe eseuri."
Bună!
Bună.
Mâine e ziua mea. Am venit să te invit.
Vii?
Vin, dacă nu intervine altceva.
Ce-i asta?
Mâine e ziua Editei. Îi scriu o felicitare.
Uite.
E un articol despre mine.
Colegii mei au început să mă laude.
"Rimantas se descurcă bine, uite, a apărut în ziar."
L-am sunat pe antrenor, l-am întrebat cine ţi-a dat voie să joci.
A zis "Dv. aţi scris biletul." Aveai de gând să-mi spui?
Că am câştigat? Sau că joc la "Roţi"?
Vrei să ajungi în scaun cu rotile?
Şi tu vrei să lâncezesc acasă toată viaţa?
Nu vreau să fii rănit.
Joacă altceva, dar nu rugby.
Bine, dar eu nu sunt Sabonis.
Dacă o să joc mereu la juniori, n-o să ajung nicăieri.
Nu vreau să joci cu seniorii.
Joacă baschet!
Poate că nici n-ar trebui să traversez strada.
Şi mi-ar putea rămâne ceva în gât când mănânc.
Dacă jucai baschet, n-aveam acum discuţia asta.
Sigur, pe noi n-o să ne dea la televizor.
Nu se va scanda "Lituania!"
Dar asta înseamnă că nu pot să joc rugby?
N-am voie să încerc să dau ce am mai bun?
Joc pentru că vreau să realizez ceva.
Nu doar ca să-mi omor timpul. Asta e deosebirea.
Data viitoare când mai ai nevoie de bilet, să vorbeşti cu mine.
Lume, lume! Jordan din Šiauliai!
Uită-te la tine, fraiere, la ţol festiv.
Lasă vrăjeala.
Vrei nişte Crown Royal?
Îl duci la familia Glaveckas?
- Un mic întăritor, cu suc. - Pentru ce vrei să te întărească?
Ai ei sunt plecaţi.
- Şi? - Şi?
- Mă rog...
Tu ce-i duci cadou?
Cerceii ăia pe care i-am luat în Riga.
- Serios? - De ce? Mai avem o pungă întreagă.
- Ce e? - Nimic.
- La mulţi ani şi la mulţi bani. - Mulţumesc.
- Bună! - Bună.
- Salut. - Stai jos.
Uite, Minde, salată de boeuf!
N-am mai mâncat salată de boeuf de un milion de ani.
O să stau lângă prăjiturele, am nevoie de calorii.
Ţi-am ocupat locul. Aşază-te!
Poate încap. N-am fundul chiar atât de mare.
Acum o să citim ziarul?
"Vor câştiga "Roţile" cupa a zecea oară la rând?"
Rămâne de văzut.
Mai du-te de-aici, Jordan!
Să văd şi eu!
Dar tu nu eşti aici.
Da, ăia sunt Danny şi Tommy. Erau pe bancă.
- Da. - Da.
Să ştii. Ziariştii au fotografiat pe cine nu trebuie. Rimants Kmita.
Se pare că voi doi nu vă ştiţi.
Să bem un pahar în cinstea vecinului nostru!
Spuneţi-i persoanei de lângă voi numele vostru.
Şi ei vor trebui să spună ceva care începe cu aceeaşi literă.
Să facem şi un castel de nisip?
- Bună, eu sunt Edita. - Bună. Ştiam.
Nu, trebuie să spui ceva ce începe cu "e".
Iau ăsta cu împrumut.
- Erotica. - Minde!
- Bună... - Bună. Monika.
Monika... Îmi pare bine.
Să jucăm alt joc.
Luaţi nişte hârtie...
Vă scrieţi numele pe o bucăţică, o parte a corpului pe alta
şi o acţiune pe o a treia.
Apoi le extragem şi facem acele lucruri cu acea persoană.
Ia una, Edita!
- Rimants. - Ştiam eu.
Ce ştiai?!
Umăr.
Muşc.
La naiba!
Ce faci? E rândul meu.
Ba e al meu. Urmează ăla muşcatul.
- Câte una, pe rând. - Da, una. Monika.
Să vedem... Ureche.
Îmbrăţişare.
Îmi dai voie?
Propun alt joc.
Cine poate sta cel mai mult pe o foaie de hârtie.
Asta e mai greu.
Stai.
Hai, stai.
Bine, poţi s-o laşi jos.
Dar am reuşit.
Pescăruşul lui Bach! Tocmai l-am citit.
Ţi-a plăcut, Edita?
Nu prea.
Şi eu l-am citit. Mi-a plăcut mult.
- Vorbeşti serios? - Da.
Şi Minde l-a citit. I-a plăcut.
Nu, Minde?
Da, am citit-o amândoi.
Bună carte. Serios.
Rimants, poţi să vii să mă ajuţi puţin?
Te ajut eu. Imediat.
O să mă uit la canalul nemţesc.
Stai.
Cere numărul Monikăi.
Ce ai, te-ai prostit?
Haide...
Cere-l. Pentru tine.
Gata, am zis. Şi să nu mai vii.
Stai... Poţi să-mi dai numărul Monikăi?
Ce?!
Hai, dă-l.
Tu...
Tu ai idee câte cărţi citeşte fata asta?
- Şi ce dacă? - Şi câte limbi străine ştie?
Şi la ce şcoală învaţă?
Şi că părinţii ei sunt cei mai buni doctori din Šiauliai? Ştiai?
- Şi ce dacă? - "Şi ce dacă?"
Nu e de nasul tău.
Mă rog...
Hainele se lasă la garderobă.
Asta nu e "haină".
Aveţi cartea aia cu pescăruşul?
- Jonathan Livingston? - Ceva de genul ăsta.
- Aveţi abonament la noi? - Nu.
De ce nu?
O să vă înregistrăm, ca să puteţi veni mai des.
Unui pescăruş îi plăcea foarte mult să zboare.
Ceilalţi îl îndemnau să se gândească mai degrabă la haleală
şi râdeau de el, dar el voia doar să zboare
şi să facă giumbuşlucuri pe cer.
Zic: "Bine, zboară, pescăruşule, şi nu mânca."
Nici pe mine nu mă lasă mama să joc.
Zice că nu foloseşte la nimic. "Nu pune mâncare pe masă."
Atunci de ce jucăm?
De ce-i place pescăruşului atât de mult să zboare?
Jucăm fiindcă e distractiv. Ce ştiu eu?
Nu e baschet. N-o să fim vedete, magneţi pentru gagici.
Toţi vor să dispărem, de parcă am fi mistreţi
care nu fac decât să strice iarba.
Acum, dacă ne mai cer o temă la şcoală, o să scriu despre rugby.
De-asta eu sunt ca Pescăruşul Jonathan.
- Bună! - Ce faci?
Am venit să mă uit.
Super. Nu ştiam că-ţi place rugby-ul.
E mişto că aţi câştigat. Felicitări.
Mulţumesc.
Ar trebui să apară iar poze în ziar.
Ce faci mai târziu?
Nu ştiu. Nimic.
Vrei să vii pe la mine?
Mâine.
Putem sta de vorbă.
Poate că nu-i o idee rea.
O să trec, dacă nu intervine altceva.
- Bine. - Bine.
"Dacă nu intervine altceva..."
- La ce vă uitaţi? - Gândiţi-vă la ceva frumos.
- Ce s-a întâmplat? - Nimic.
Ştii cine a venit la meciul meu de rugby?
- Cine? - Monika.
Cea de la ziua Editei.
Am întâlnire cu ea. Poţi să-mi împrumuţi geaca ta?
A venit din proprie iniţiativă.
Am citit într-o revistă
că Bruce Lee scria poezii şi medita.
- Mă auzi? - Da.
Şi toate acele poezii şi meditaţia l-au ajutat să fie vedetă în karate.
Aşa că am început să văd ce e cu poeziile alea.
Nu mi-e cam strâmtă?
Bruce spune că trebuie să fii ca apa.
Nu-i rău.
- Ca apa? - Da, fiindcă apa e cea mai slabă.
Dar nimeni n-o poate înfrânge. Înţelegi?
Dar nu Van Damme a scris că trebuie să fii ca Crown Royal?
Vezi să nu dai afară în pantaloni.
Ia ăsta.
- Mama ta ţi l-a cumpărat? - Nu contează.
Pune-ţi nişte muzică şi relaxează-te.
- Da' cine e stresat? - Bine, băi, Jordan.
E caseta mea înăuntru. Enigma, pentru meditaţie.
Bine, Bruce Lee, să vedem dacă mişcările tale sunt bune de ceva.
Ce vrei?
E pentru mine.
Ca să facem teme.
Bună.
- Ai adus cartea? - Da.
Rimants, Darius. Fratele meu.
Intră.
Ai venit un pic mai devreme.
- Pentru tine. - Mulţumesc.
Aşteaptă o clipă. Intră aici.
Aduc nişte plăcintă.
- Cine-i ţărănoiul? - Nu începe.
- Tata ştie ce se scurge pe-aici? - Încetează! E un coleg de clasă.
Da, de la şcoala de corecţie.
- Ai luat ceva? Du-te! - Da, am plecat.
Unde te duci? Ai zis că pleci.
Mă asigur că nu se lipeşte nimic de gangster, când iese.
Ce?! Rahat!
Darius!
Poftim.
E vreo problemă?
Nu.
Îţi plac caii?
Armăsarii.
Bine, armăsarii.
E o mare diferenţă.
Caii muncesc. Armăsarii sunt liberi.
Ca pescăruşii.
De ce pescăruşii?
Ţi-a plăcut Jonathan Livingston.
Da... Aşa e.
Bună!
- Ce e? - Nimic...
- Te temi că o să te otrăvesc? - Ce spui?
Nu.
Deci până şi rugbiştii citesc.
Sigur. Mult.
Ce, credeai că suntem nişte gogomani?
În rugby, trebuie să gândeşti strategic. Să ai un cap bun pe umeri.
Nu ca în fotbalul american, unde îţi pui o cască
şi încerci să treci cu forţa printr-un zid, ca un cretin.
Şi antrenorul ne spune mereu că rugby o să facă din noi bărbaţi adevăraţi.
Şi a făcut?
Încă nu ştiu, dar nici nu ne strică. Asta e clar.
Pe curând, la naiba!
Deci... ce fel de cărţi îţi plac?
De orice fel. Depinde de starea de spirit.
Cânţi la chitară?
La vioară, dar vreau să învăţ chitara.
- Vioara nu prea e pentru mine. - Atunci de ce cânţi la ea?
Părinţii mei vor să absolv şcoala de muzică.
Ei cântă, au vreo legătură cu muzica?
Nu.
- Dar cred că se duc la concerte. - Da, de Anul Nou.
Atunci de ce ţin atât să devii muziciană?
Nu neapărat muziciană. Un om cultivat.
O fiinţă umană educată trebuie să înţeleagă muzica.
Şi se zice că-ţi ajută şi "poziţia".
Sigur, trebuie să stai dreaptă.
Şi cu ce se ocupă ai tăi?
Vindecă oameni.
În special pe mine şi pe Darius.
Şi unde sunt acum?
În rugby, poţi să petreci zece minute îmbrâncindu-te lângă linia de ţintă.
Ai impresia că o să reuşeşti.
Un metru, o jumătate... Şi arbitrul dă o altă grămadă, la cinci metri.
Şi-o iei de la capăt. Îi împingi pe toţi din cale.
În învălmăşeala de mâini, picioare, corpuri, unul pune mingea peste linie.
Dar adversarul bagă o mână sub ea chiar când e să atingă iarba,
şi mingea n-ajunge pe sol.
Ascultă... ai citit "Idiotul"?
Cea mai mică breşă e totuşi o breşă.
Şi nu-i uşor să treci de o breşă care putea foarte bine să nu existe.
Am adus-o înapoi. Aveţi "Idiotul"?
- Dostoievski? - Cred că da.
- Ce e? - Nimic.
Dar vorbeşte de unul singur. Crezi că nu minte?
Crezi că e atât de simplu să fii "simpluţ"?
Nu e nimic simplu în asta.
- La cine te referi? - La prinţul Mîşkin.
Da.
Închipuie-ţi: e bun deoarece crede că toţi ceilalţi sunt buni.
Da.
Trebuie să plec. Am matematica. Nu pot să lipsesc.
Ai citit "Vrăjitoarea şi ploaia"?
- Poftim. - Mulţumesc.
- Nu atât de mult!
Nu te sfii. Ia unul, dacă vrei.
Nu vreau sendviş.
- Ce citeşti? - Nimic.
- Rimants, vii sau nu? - Da.
...echipa naţională a fost alcătuită în cea mai mare parte
din jucători de la "Roţile"...
La ce te gândeşti?
- Nu are importanţă. - De ce?
Pentru că sunt îndrăgostit.
Da? Şi pe cine iubeşti?
Pe Dostoievski.
Şi poate şi pe tine.
Cinci cărţi într-o lună... nu-i rău.
Şi chiar le-ai citit pe toate?
Da.
Despre ce e vorba în "Mărgele verzi de chihlimbar" de Sigitas Geda?
Sunt versuri.
Versuri despre ce?
Despre reîncarnare. Totul se întâmplă în acelaşi timp
şi în acelaşi loc, cu secolele strivite laolaltă, ca într-o centrifugă.
Dă-mi carnetul tău de note.
Sunt pregătită. Vineri, 11:30, lângă hotelul "Šiauliai".
Mulţumesc.
Minde! Mama ta are Bizet ăla sau Boleroul?
Aş, de unde.
Am nevoie de nişte muzică clasică.
Vrei să te dai mare la vreo puicuţă?
Monika.
"Enigma" mea "meditaţională" nu e destul de bună?
Cred că Edita Glaveckas le are.
Sigur. Vrei să te duci s-o întrebi?
Ce e?
Nu-s bune macaroanele?
- Nu... Nu începe! - Hai, fii fârtat de treabă.
Nu începe! Nu se poate!
Toţi spun că, dacă te gândeşti la altceva, o să ţii mai mult.
Dar nu-ţi dă nimeni vreun exemplu.
În situaţia aia, la ce era să mă gândesc?
La cârnaţi? La cărţi?
Aşa că n-am înţeles niciodată cum să faci ca s-o "iei încet",
să ţii situaţia sub control.
E ca în rugby, când te îndrepţi spre zonă
şi toţi încearcă să te doboare.
Eşti atât de aproape, încât o simţi...
E ca şi cum ai fi culcat deja mingea.
Încă o secundă şi toată acea tensiune se preface în euforie.
E parcă prin vene ţi-ar curge altceva
şi, preţ de câteva secunde, eşti în al nouălea cer.
Ascultă! Cauţi ceva de lucru?
Da, ceva simplu nu mi-ar strica.
E ceva uşor. Te ocupi de pază, la clubul "Grajdurile".
Îţi faci orele şi te duci acasă.
Douăzeci pe noapte.
Bine.
Pentru început.
Dacă au încasări bune şi totul e în regulă la uşă, poate treizeci.
Deci, dacă mă duc în fiecare weekend, ies binişor.
Se apropie revelionul cu iubita mea şi nu vreau s-o dau în bară.
Vreau să-i cumpăr un cadou.
Ai scris bine.
Îţi place Mačernis?
Nu ştiu.
Dacă n-ai şti, n-ai scrie atât de bine.
Poate că e doar o impresie.
Ai scris bine în ultima vreme, ai citit mult.
Poate chiar te interesează?
Poate că nu.
Ai auzit? Mačernis! 10 din 10 pentru conţinut?
Stai, nu întoarce pagina.
În mod normal, nu i-aş cumpăra chiloţei Monikăi,
dar reclama era de soi: "Doamnelor şi domnilor..."
Deci sunt chiloţei de înaltă clasă. De "femeie bine". Fac toţi banii.
Bună seara!
- Bună! - Bună.
Vino aici, puţin.
- Ai zis că te duci la Mantas. - Da, acolo ne ducem.
- El cine e? - Un prieten.
Un prieten?
Bună seara.
La ce şcoală înveţi?
PS 13.
Unde ai de gând să studiezi în continuare?
Auzi, poţi să mă aştepţi afară?
Sigur.
Ţi-am zis să nu vii niciodată la mine.
Dar nu mai veneai! Am crezut că s-a întâmplat ceva.
De unde era să ştiu? Te-am aşteptat jumătate de oră.
Dacă mai faci asta o dată, o să aştepţi mult mai mult.
Nu te ambala.
N-am reuşit să-mi dau seama
cine-l scotea mai tare din pepeni pe tatăl Monikăi:
eu sau un anume Mants.
Dar asta nu era nimic în comparaţie cu ce mă aştepta când am ajuns.
Mi-a picat falca, dar nu fiindcă am ajuns la un fel de palat,
ci fiindcă îl mai văzusem pe Mants ăla.
Ne fugărise pe mine şi pe Minde, împreună cu nişte rataţi mucoşi.
Adu mingea, poponare!
Am rămas ca lemnul şi nu înţelegeam absolut nimic.
Mants, el e Rimants.
De ce e el aici? De ce suntem noi aici?
Salut.
Mants.
Rims.
Deci sunt colegi de clasă.
Dar, fir-aş să fiu, sunt într-un mare rahat.
E totul în ordine?
Da.
El e Rimants.
Cred că, în viaţa anterioară, Mants ăsta fusese o buturugă.
Îmi făcea greaţă cu parnosul părinţilor,
cu toţi colegii lui, veşnic flecărind despre baschet,
despre universităţi din Riga şi Tallinn şi unde vor să se înscrie.
Ce te interesează pe tine unde mă duc la universitate?
Mai îndrugă-mi poveşti din alea despre cum depinde totul
de talentul şi efortul omului,
de studiu şi de muncă.
Cadourile în sac, toată lumea!
Puneţi unul ca să primiţi unul.
Gata cu prostiile astea.
Totul depinde de câţi bani au părinţii tăi.
Mulţumesc. Tu nu pui nimic înăuntru?
Am doar cadoul pentru tine.
E în ordine.
Cine n-a pus încă în sac, să pună!
E prea tare.
Să facem schimb de cadouri!
- Eu vreau să-ţi dau cadoul tău. - Mersi, dar eu l-am pus pe al meu.
Ăsta era planul. E doar pentru distracţie!
Am înţeles. Stai.
Pentru tine.
Mare figură eşti!
Amicul meu după baschet e nebun. Aruncă mingea la coş ca din tun.
Joacă cu gaşca lui de cartier, Dar se visează-n NBA mare boier.
Din clipa în care face ochi dimineaţa De baschet îi e plină ziua şi viaţa.
Rege se visează printre musculoşi, Plutind prin aer până la coş.
Pe teren îl vezi din zi până-n seară. Braţele şi tălpile încep să îl doară.
E căpitanul echipei sale din liceu Şi-n naţionala de juniori are trofeu.
După turneele universitare Va fi chemat la echipa cea mai tare.
De Chicago n-are niciun rost să-i spui, Fiindcă Šiauliai este casa lui.
Šiauliai!
Echipa din Šiauliai!
Meciul e în toi pe Kaunas Arena. Aici îşi are baschetul lituanian scena.
Şi trage la coş, culege medalii, Îşi pune cu botul pe labe rivalii.
E jucător faimos, face spectacol. Devine un brand. N-are obstacol.
Şi când i se oferă Un contract de-un milion
Ştie că visul i s-a împlinit Şi că e campion.
E liber să aleagă Orice îşi doreşte
Şi vechiul echipament Cu Nike înlocuieşte.
- Ce este? - Poftim?
Ce s-a întâmplat?
- Eşti gelos? - În niciun caz.
Deci nu eşti gelos?
De ce?
Mantas, ajunge!
Mantas!
Gata!
Cine ţi-a dat voie să-i iei, poponarule?
Mai are cineva curaj?
- E timpul să pleci. - Atunci să plecăm.
Du-te singur.
Unde e Minde?
Bună!
- Vino aici! - Cine sunt toţi ăştia?
Prietenii lui Remyga. I-am cunoscut la "Goldy's".
O să vomiţi, idiotule.
Ţi-ai făcut freză ca la "Sam's"?
Nu. Ca în cartierul meu. Ăsta-i fieful meu.
- Nu pune mâna! - Eşti un adevărat OZN.
Nu. Mă confunzi.
Sunt la facultatea de Economie.
Să ieşim!
La mulţi ani!
Ce bei?
E super!
Ce e?
La mulţi ani!
O să îngheţi.
La mulţi ani, tuturor!
Jurga! Ia-o şi ţipă!
Până la fund!
La mulţi ani!
- Alo? - Bună ziua.
- Aş putea vorbi cu Monika? - Sigur. Imediat.
Ăsta de la pază, fă ceva!
Aici nu e voie în trening!
Ce tot spui? Toată lumea e în trening aici.
Linişteşte-te.
- Treizeci. - Mulţumesc.
Şi cheia.
Dă-mi zece.
Monika!
- Să mergem! - Ascultă, Monika!
Să mergem. Nu-l băga în seamă.
Am încercat s-o sun pe Monika, dar parcă mă izbeam de un zid.
Mă gândeam cum să-mi răscumpăr vina în faţa ei, a părinţilor ei
şi chiar a colegilor ei.
Ca să nu-i fie ruşine cu mine.
Când am reuşit în sfârşit să vorbesc cu ea, am convins-o să ne întâlnim.
Am zis: de ce să aruncăm banii pe hotel,
când trebuie doar să discutăm.
Mă rog... pe urmă, mai vedem.
De ce ai vrut să ne întâlnim aici?
De ce nu?
E "Grajdurile".
Şi ţie-ţi plac caii.
Armăsarii.
Dar n-aş ţine aici nici măcar un cal de povară.
- Poate că putem sta de vorbă. - Sigur. Să vorbim.
Plec în Scoţia.
Scoţia?
Ce e în Scoţia?
Examene. Mă pregătesc pentru engleză.
O vorbeşti deja bine. Ce mai trebuie?
Eu mă gândesc la viitorul meu, nu ca tine.
Ce e cu mine?
Am o slujbă, fac nişte bani. Ăsta nu-i viitor?
Dacă eşti supărată pentru chestia de la revelion, îmi pare rău.
Trebuie să plec.
Aşa, pur şi simplu?
Să mă desprind.
Şi când pleci?
Mâine.
Mâine?! Nu ne putem lua rămas-bun o ultimă dată?
Pot să iau cameră la hotel, dacă vrei.
Desprinde-te.
De ce pleca Monika era chiar mai greu de înţeles decât Dostoievski.
Totul părea atât de simplu:
e acceptată şi pleacă.
Dar de ce ea? De ce acum? De ce Scoţia?
Aş vrea să am un răspuns.
Totul era ca în ceaţă. Nu puteam gândi limpede.
Când îmi venea în gând Monika, parfumul ei îmi tulbura minţile.
Capul mi se învârtea, gura saliva.
Mi se înmuiau genunchii numai când mă gândeam la Monika.
De obicei mi se întâmplă asta doar când sunt foarte bolnav.
Deci Monika e boala mea.
O boală cu care vreau să trăiesc.
Atunci mi-am zis: de fapt, nu ne despărţim.
Când se întoarce, vom fi împreună.
Vom locui împreună, vom creşte copii împreună.
Cine ar vrea să reprezinte şcoala la concursul literar din Šiauliai?
Nu cunosc vreun ratat de-ăsta în tot oraşul.
Cine se oferă primeşte doi de 10.
E o mare ocazie să vă măriţi media înainte de absolvire.
Despre ce trebuie să scriem?
Cum adică? Despre orice vreţi. E literatură.
Puteţi scrie poezie, proză, o piesă de teatru...
- Deci subiectul e la liber? - Da.
Atunci mă ofer eu. Care e termenul-limită?
Rims, ai înnebunit de tot! Vrei să fii următorul Baranauskas?
Poate că o să fiu. Care-i treaba ta?
Dacă mă întreabă cineva dacă am iubită, spun, evident, "da".
E doar puţin plecată din oraş.
Că Bruce Lee a scris poezii pot să cred, dar tu...
- Ce e atât de amuzant? - Nimic.
Însă, când se întoarce, trebuie să fiu pregătit.
Ca să fie uimită de cât de mult m-am schimbat.
"Clasicii" nu reprezentau o presiune.
Nu mă temeam de "influenţe".
Simţeam că am citit aproape tot, aşa că scrisul nu mi se părea greu.
În plus, cât ar putea să-mi ia?
E mai greu să memorezi o poezie decât să scrii nişte strofe cu rimă.
"Ceva e mereu schimbat cu altceva.
"Ce e azi la televizor?
"Din cer cad fulgi de zăpadă. Un câine nătâng încearcă să-i mănânce.
"Cineva aşteaptă autobuzul noaptea, târziu, dar autobuzul nu vine.
"O femeie stă pe o parte a străzii şi nu poate traversa dincolo.
"Viaţa se scurge, încet, pe lângă tine. Dragostea poate fi ciudată, uneori."
Cu alte cuvinte, am primit ăia doi de zece
şi nişte cărţi bune de nimic.
Mă gândeam că Monika o să mă ia, poate, mai în serios acum.
Nu mai sunt doar cititor, ci şi un scriitor.
Bună, "freză ca la Sam's"!
- Bună. - Bună.
- Ce faceţi aici? - Nimic. Căutăm un loc ca lumea.
Šiauliai e Manchesterul Lituaniei.
- Ce anume? - Manchesterul.
- De ce Manchester? - Cum adică?
Manchester are şi el multe trupe care te lasă mască.
Şi muzee, teatre.
Toate într-un singur loc.
- Nu-i rău. E plin de oameni aici! - Da!
Să ne ducem mai aproape!
Să mergem!
Totul parcă strălucea în culori noi.
Nu voiam să fiu altfel. Voiam să fiu ca toţi ceilalţi.
Deşi probabil că-ţi puteai da seama că sunt altfel,
că nu le înţeleg cu adevărat conversaţiile, muzica.
Auziţi?
Uite...
Mâine e un vernisaj la galeria de fotografie. Vreţi să veniţi?
Sigur. Bine.
- Bine! - Bine.
Eu nu pot să vin.
- Bine. - Bine.
- Ai zis că nu-ţi aminteşti. - Acum îmi amintesc.
Încă nicio scrisoare de la Monika.
Eram supărat. E chiar atât de greu să scrii două vorbe când aterizezi?
Apoi m-am gândit că trebuie să fie foarte ocupată acolo.
E mai bine să am grijă de ale mele şi de viitorul meu.
Aşa că nu mă deranja gândul să mă duc la vernisaj cu Jurga.
Mi-am zis că Monika o să se bucure că începe să mă preocupe arta.
- Tu înţelegi ceva din ce spune? - Nici măcar nu încerc.
E atât de profund şi de abscons, încât un om normal n-are nicio şansă.
Dar de unde ştii ce are înţeles şi ce nu ?
După aceea, Jurga şi eu am început să ne plimbăm prin Šiauliai.
Totul era la fel, dar eu începeam să văd lucrurile altfel.
Aceleaşi tarabe, pieţe, pline de aceleaşi fleacuri.
Însă, printre toate astea, găseşti intrarea într-o lume diferită.
- Uite! - Vezi?
Ca Alice în Ţara Minunilor.
"În fiecare primăvară, sufletul meu se îmbracă şi iese din casă.
"Încerc mereu să-l întreb unde se duce, dar nu ştie unde."
- Ce e? - Nimic.
- Ce e? - Citeşte.
Asta e bună. "O fecioară clarvăzătoare are relaţii de ritualuri carnale
"cu toţi vechii zei din Samogitia.
"Duşi de Kęstutis pe dunele bătute de vânturi..."
- Aia e prietena ta? - Unde?
Acolo. A trecut pe lângă noi.
Probabil că am citit cu haz.
Şi eu am scris nişte poezii.
- Vorbeşti serios? - Sigur.
Să aud!
- Aici? - Da.
Bine.
"O mamă mergea pe stradă, cu o umbrelă.
"Când a început ploaia, era pe o pasarelă.
"Dar avea umbrelă."
Ce e?
Parcă Jurga găsea normal felul meu de-a fi.
Mă simţeam atât de liber...
Puteam vorbi cu ea despre orice, ca şi cu un băiat.
Ca şi cu Minde.
Iar Minde îşi găsise o nouă slujbă,
şi m-a băgat şi pe mine.
N-am putut să refuz. Simţeam nevoia să mai uit de toate dramele.
Şi niscai bănuţi îmi prindeau bine.
Ce citeşti?
Erlickas.
Am auzit de el pe undeva. Ce scrie?
Poezii. Ficţiune...
Ca Bruce Lee, nu?
Cam aşa ceva.
Dacă mă gândeam la Monika?
Sigur că da, dar totul era ca prin ceaţă.
Ia gândiţi-vă:
dacă pleci din ţară cu echipa de rugby şi nici măcar nu suni...
Închide ochii! Nu te uita!
Acum poţi să te uiţi.
E coroana pentru cel mai bun poet din Šiauliai.
- Arată-mi! - Nu te uita!
Chiar dacă încă puteam vedea în faţa ochilor
cum cânta Monika Metallica la chitară,
am început să simt că Jurga chiar ar putea fi
iubita mea "de rezervă".
E bun!
- Seamănă. - Da?
Eram obişnuit să am un "plan B".
CEL MAI BUN POET DIN ŠIAULIAI RIMANTAS KMITA
Bună seara.
Ştiţi unde aş putea să schimb bani aici, în Šiauliai?
La ora asta, nu e deschis nicăieri.
Mulţumesc.
Ce vrei să schimbi?
Dolari în lite.
Câţi?
Douăzeci.
Aşteaptă.
Pot să ţi-i schimb eu. Dar la cursul de noapte.
- "Cursul de noapte"? - Cu trei.
Părea că visurile mele devin realitate.
Cele mai bune lucruri vin când te aştepţi mai puţin.
Cum a fost cu Monika:
ne-am cunoscut, am ieşit împreună şi totul a fost simplu şi clar.
Rimants, dă jos căciula aia!
Nu pot, domnule antrenor. Am otită.
O să joci meciul cu aia pe cap?
E coroană, nu căciulă.
Sigur că da.
Bine. Doi la unu.
În Šiauliai există concursul "Cele mai frumoase picioare".
Am auzit că gagicile defilează prin faţa bărbaţilor.
Ca să apară la televizor.
Astea sunt pentru tine.
- Pentru ce? - Pentru picioarele tale frumoase.
Bine.
Dacă câştig, cumpăr bilete pentru noi la Love Parade.
Bine, atunci eu plătesc hotelul.
N-o să avem nevoie de hotel.
Un sac de dormit ajunge.
- Trebuie să fug. - Pa.
Bună seara, doamnelor şi domnilor!
Bună seara, Šiauliai!
Când Jurga s-a hotărât să facă asta, am fost un pic surprins.
A zis că e doar de amuzament
şi pentru bani.
Şi am înţeles asta, dar n-aveam de gând să ratez
s-o văd fără hainele ei de la second hand.
Doar de amuzament.
Cele mai superbe picioare, doar pentru ochii dv.!
Şi când a apărut Jurga şi am văzut-o pentru prima dată
fără bluzele alea lălâi şi blugii rupţi,
m-a trecut un val de căldură prin tot corpul.
Ca să spun drept, m-am temut de clipa în care va coborî de pe scenă
şi va trebui să-i spun ceva mai mult decât "felicitări".
Am stat acolo, cu inima bătând de să-mi sară din piept,
întrebându-mă cum stă treaba cu "planul meu B".
Jurga chiar era "planul B"?
Şi acum, după dezbateri furtunoase în cadrul comisiei,
aplauze pentru posesoarea celor mai superbe picioare,
numărul 11, Jurga Jurgita!
Cum te simţi?
Bine.
Ai vrea să adresezi câteva cuvinte comisiei sau publicului?
Nu ştiu. Mulţumesc!
Premiul va fi înmânat de preşedintele comisiei! Pe scenă, vă rog!
500 LITE PENTRU COSMETICE
Felicitări!
Mulţumesc. Dar n-am primit bani.
Ce să fac cu prostia asta?
Defilez în faţa tuturor ca o vită la iarmaroc,
şi nu-mi pot da nişte bani adevăraţi?
Toţi se holbează la tine pentru picioarele tale.
Nu toţi.
Ce cauţi aici, mocofane?
- Nu te atinge de el, bine? - Ce e cu tine aici?
- Mantas! - E iubita ta?
Plecăm! Mantas!
- Lasă-l! Nu pune mâna pe el! - Ce e?
Să plecăm, repede!
Stai! Să vorbim!
Nu aici. O să ne ajungă ceilalţi din urmă.
Să-i ia dracu'! Eu cu tine vorbesc!
Ori măreşti pasul, ori poţi să te întorci acolo şi să te baţi cât vrei.
Eu mă duc acasă.
De ce n-ai scris şi n-ai sunat?
Ţi-ai vopsit părul?
Şi tu arăţi altfel.
Acum umbli prin discoteci?
O prietenă m-a invitat, în glumă.
Te iubesc.
Ce dracu'...
La naiba, Minde, ce s-a întâmplat?
Du-te naibii.
Acum vreo oră, nişte golani au venit şi au luat toţi banii.
Cât?
Mult. Dacă veneai la timp, puteam să ripostăm.
Dar tu te-ai dus să salivezi pe lângă gagici.
La naiba, omule, s-a întors Monika!
Sigur, acum e Monika. Nu te mai juca cu mine!
Am dat peste ea la "Rainbows". N-am idee ce se întâmplă.
Tu auzi ce spui? Ai zis că te duci acolo cu Jurga.
Acum uite cât am pierdut din cauza ta!
Da, m-am dus cu Jurga, dar am dat peste Monika.
- S-a întors din Scoţia. - Care Scoţie?
Monika ta a fost în Šiauliai tot timpul.
Ce tot spui?
Mi-a zis Edita.
Ce naiba zici acolo?
Întreab-o.
Nenorocita aia de Edita mănâncă mereu rahat.
Fă curat aici.
Mă duc să-l sun pe florar.
Ai fost în Scoţia sau nu?
M-ai speriat.
- Te porţi ca un nebun. - Te întreb: ai fost în Scoţia?
Nu.
Atunci nu mai e nimic de discutat.
Te iubesc!
- Sigur că da. - Dacă vrei, sar pe geam.
- Ce geam... - Vrei?
- O să mă şi rad acolo. - Ce să razi?
- Fac orice! - Ce tot spui?
Aşteaptă! Auzi?
Vino la mine.
Ai tăi sunt acasă.
De ce te temi?
Nu mă tem.
Vrei să-i cunoşti?
- Poate. - Să mergem.
Să mergem!
- El e Rimantas. - Bună ziua. Poftă bună.
Mulţumim.
- Staţi şi voi la masă? - Nu. Ne ducem în camera mea.
- Poate nişte desert? - Mulţumesc.
Mai târziu.
- Mi-ai luat tu jocul Tetris? - Du-te de-aici.
N-ar fi mai bine să ne plimbăm puţin?
Am aşteptat o scrisoare de la tine în fiecare zi, ca un tâmpit.
Şi, în tot timpul ăsta, ea se fâţâia prin Šiauliai.
Iar eu eram singurul care nu ştia.
Mă "fâţâiam" între casă şi şcoală.
Ai mei mă supravegheau strict.
Ştiu că n-am procedat bine.
Dar n-am ştiut ce să fac.
- Nu fi supărat pe mine. - Nu sunt supărat.
Pisicuţa mea s-a întors.
E schimbată. Mai îndrăzneaţă.
Chiar dacă a fost departe pentru prima dată, se pare că a fost mai bine.
E bine că înţelege că nu poate trăi fără mine
şi ce simte cu adevărat pentru mine.
Mă îngrijora puţin gândul la Jurga,
dar oricum nu era nimic serios între noi,
aşa că pentru ce să-mi fac griji?
Cu alte cuvinte, toate lucrurile se aranjau.
Auzi?
Stai aşa!
Deci...
Salut.
Paştele mă-tii!
Ce ai păţit la faţă?
- Nimic. - Să văd.
Nu e nimic, mamă.
Vino, dacă-ţi zice mama ta.
Vai de mine, iubitule... Cum s-a întâmplat asta?
În tufişuri.
Nu vă mai lasă să vă antrenaţi pe stadion?
Nu e vorba de rugby, ci de tufişuri.
Care tufişuri?
Îmi căutam portofelul şi m-am zgâriat.
Păi cum a ajuns acolo?
L-a aruncat un idiot.
Ţi-a luat banii?
Nu, portofelul era gol. Doar cartea de identitate şi un bilet de autobuz.
- E în ordine, mamă. - Nu înţeleg cum te-am crescut.
Nu poţi să te porţi ca lumea sau să spui adevărul.
Virgis!
Dumnezeule, copile!
Iisuse!
Te doare?
Dumnezeule!
Nu mă doare, mamă.
O să coste cel puţin 200.
Ce conta acum era să nu mă vadă Monika aşa
şi să nu fie nevoie să-şi amaneteze tata Opelul Ascona pentru dinte.
A durut?
Nu. Uite, e ca nou. E chiar un dinte mai bun.
Îmi pare rău.
Pentru ce?
- Îl urăsc. - Pe cine?
Pe fratele meu, pentru dintele ăla.
Dă-l încolo de frate. Cum am zis, dintele e chiar mai bun acum.
Să ne mutăm la Vilnius.
- Vorbeşti serios? - Da.
O să închiriem un mic apartament.
Ascultă...
Crezi că am putea locui împreună la cămin?
Care ar fi deosebirea? Părinţii tot o să plătească.
- Ai tăi. - Dar vom locui împreună.
Nu vom spune nimănui şi nu ne va deranja nimeni.
Trebuie să te hotărăşti unde dai examen.
- M-am hotărât. - Şi?
La lituaniană.
Tu? Filologie?
Uite.
"Antanas şi recordurile lui"
"Antanas a doborât toate recordurile.
"A alergat 100 de metri plat.
"Chiar şi pe ploaie.
"A sărit în lungime.
"Pe ceaţă.
"Dar să dobori lucruri nu e frumos, chiar dacă e vorba de un record.
"Într-un final, recordurile doborâte s-au prăbuşit peste el,
"într-o noapte frumoasă şi liniştită.
"Stelele străluceau sus, sus, pe boltă.
"Peştii dormeau în adâncuri."
Asta e tot?
Ce zici?
Cum ţi se pare?
Interesant.
- Amuzant. - Ce e atât de amuzant?
Ce înseamnă?
De ce e nevoie de un înţeles?
Stelele sunt sus, pe boltă, peştii, în adâncuri.
Şi tu eşti undeva la mijloc, bătut şi fără dinte.
Îmi place.
Două Širvenos, două Kunigaikščiu.
- Şi o pungă. - Şi un pachet de Bond.
- Uite-o pe Jurga. Jurga! - Nu striga, prostule.
Ce faceţi?
Nimic. Stăm la soare.
Ce ai acolo?
Un cap.
De om?
Da.
Vrei o bere?
Nu.
- Bine, atunci. - Bine.
Ţine!
La naiba... e bine că am reuşit să facem un ban al nostru.
Am un nou plan de investiţii.
Tu şi investiţiile tale... Ştii cum iese, până la urmă.
Da?
Cred că ultima dată a fost numai vina ta.
- Serios? - Serios.
Atunci de ce tot încerci să mă bagi în toate micile tale învârteli?
Doar n-ai nevoie.
Ce tot spui?
Îmi place să fac bani. E ca un sport. "Performanţă".
Cât timp ai ştiut, fără să-mi spui, că Monika e în Šiauliai?
- Îmi părea rău pentru tine. - Ce naiba? "Îţi părea rău."
Mă săturasem până peste cap de tine şi Monika aia.
Să nu vomiţi pe tine.
Şi care e planul acum?
- Planul? - Investiţia.
Cu banii ăia, zic să comandăm nişte pulovere.
Pe urmă, scriem nume pe ele. "Guci" în loc de "Gucci"
şi "Chanal" în loc de "Chanel".
Pe urmă, le vindem în Krasnoiarsk...
Ca de obicei, Minde fabula cum numai el ştia s-o facă.
Înţelegeam că poate considera afacerile un sport,
dar de ce ar cumpăra retarzii din Krasnoiarsk pulovere cu "Guci"
doar Minde putea înţelege.
Asta nu mai era poezia lui Bruce Lee, ci propria lui formă de artă.
Ia partea mea şi fă ce vrei.
Ia-i, hai!
A sosit momentul
în care ne arătaţi, în sfârşit, ce aţi învăţat în aceşti 12 ani lungi.
Dar nu trebuie să vă faceţi griji.
Intraţi în subiect.
Folosiţi propoziţii scurte şi clare.
Nu vă uitaţi la prietenii voştri.
Credeţi în capacităţile voastre.
Baftă, tuturor.
"Bafta" ar fi fost un subiect bun în clipa de faţă.
Însă părea destul de simplu:
trebuia doar să trec la lituaniană, să intru la filologie
şi să găsesc un cămin în care să trăiesc liniştit cu Monika mea.
- N-o să-ţi fie frig? - Nu.
Mai am unul.
Ai de gând să citeşti ziarul?
Scrie despre artista aia a ta degenerată.
Cum adică, a mea?
E doar o cunoştinţă.
Un cap adevărat, tăiat.
L-a dus la o galerie, a făcut acolo un fel de "eveniment",
a desenat ceva, apoi a lăsat capul în cafeneaua galeriei.
Cineva l-a dus la subsol, unde l-a găsit altcineva şi a chemat poliţia.
S-a răspândit vestea.
S-a dovedit că îl luase de la morgă.
Totuşi, era capul unui mort.
Oricum aveau să-l arunce, nu?
Artiştii ăştia nu sunt zdraveni la cap. Fac nişte prostii cât casa.
Şi ea e total descreierată.
Poate că artiştii nu trebuie să fie ca toată lumea.
Acum eşti de partea ei?
Nu sunt de partea nimănui.
Dar gândeşte-te la Bruce Lee.
Cine ar fi crezut că un karatist scrie poezii?
- Nu? - Şi?
E la fel cum nimeni nu crede că un rugbist poate fi scriitor.
Şi capul ăla? Poate că e ceva grotesc,
dar ea n-a făcut niciun rău luându-l.
Bun venit la examenul de admitere.
Doar câteva cuvinte.
Aţi primit trei texte şi trebuie să alegeţi unul.
Cel pe care-l înţelegeţi sau care vă place.
Apoi vă scrieţi analiza.
Aveţi la dispoziţie exact două ore. Baftă.
Nu-mi aminteam de unde sunt fragmentele în proză,
aşa că am ales poezia.
"Dimineaţa vine cu trenuri neliniştite.
"Lumina ei aprinde şinele de metal.
"Cerul, pădurea şi peronul s-au născut, toate,
"acolo unde înainte era doar o întunecime superbă."
Nu poţi scrie "E o poezie perfectă, drept care nu ştiu de unde să încep."
Neliniştea aia mi s-a întipărit în minte.
Tocmai fusesem într-un astfel de tren, şi asta m-a dat peste cap cu totul.
"Râsetul vesel ca foşnetul ambalajului de bomboană..."
"Codul Morse fără niciun rost..."
Cu cât stăteam mai mult acolo, cu atât îmi dispărea concentrarea.
Nu mai vedeam niciun rost.
Şi nu mă refer la poezia lui Radauskas.
Poate că e mai bine aşa.
O să-mi găsesc o slujbă.
Tu o să studiezi, eu o să muncesc.
La anul, o să intru.
Bine?
Bine.
Vrei o banană?
- Poetul din Šiauliai! - Poftim?
- Poetul! - Cum merge?
- Ce spui? - Cum merge?
Mai bine să ne ducem afară, să vorbim.
Să stăm de vorbă afară.
Ai organizat frumuşel aici.
Frumuşel? Zău aşa! E uimitor, parcă ai fi la Berlin.
Îmi pare rău că am dispărut.
Unde ai fost?
Am învăţat.
Tare.
Am auzit că ai avut ceva probleme cu capul ăla.
Da.
Uite, Jurga...
Ai un foc?
Vrei să vii mâine la meciul meu?
Poţi să te uiţi cum îi facem praf pe Žalgiris.
O să-i faceţi praf, pe bune?
Pe bune. O să vezi.
Bine.
Bine, atunci.
Nu era prea uşor de văzut cine face praf pe cine.
Nu-mi puteam da seama ce e în neregulă cu jocul meu.
Am tot sperat că Jurga o să apară în fugă, o să ne facă galerie
şi totul se va aranja de la sine.
Dar s-a întâmplat exact contrariul.
Picioarele îmi cedau, îmi simţeam braţele grele.
La prima repriză, Jurga n-a apărut.
Avem vântul de partea noastră. Pasaţi lung şi jucaţi în jumătatea lor.
Nu-i lăsaţi pe ei să facă asta! E grămadă, n-o întoarceţi!
Atenţie la aripă! Vorbiţi între voi, rămâneţi la om, nu-i slăbiţi!
Rims, nu lua mingea, leagă-te strâns, ca să avem mai multă forţă!
- Rims, ascultă ce zic! - Ascult.
Împreună! Unu, doi, trei! "Roţile"!
Nu ne trecuse o clipă prin cap că o să pierdem.
Fuseserăm mereu nişte bărbaţi contra unor băieţi.
Noi învingeam mereu.
Şi nu doar că învingeam. Câştigarea ligii era aproape o insultă,
pentru că nimeni nu era cu adevărat în liga noastră.
Eram prima echipă, singura echipă.
Închipuiţi-vă deci ruşinea când am fost făcuţi praf
aşa cum îi făceam noi praf pe alţii.
Asta era ceva care îmi depăşea imaginaţia.
Toate victoriile noastre dinainte începeau să pară stânjenitoare.
La ce mai foloseau, dacă acum suntem cum suntem?
Dacă fiecare victorie ar fi importantă, ne-am simţi mai bine
şi înfrângerea n-ar mai fi atât de greu de suportat.
Acum joc spasmodic, ca într-un dans 'rave'.
Cum ţi se pare ăsta?
E de înmormântare.
Vrei să te duci la absolvire în trening?
- Mamă! - Poate ăsta roşu?
- Poate cel negru. - Ai zis că nu vrei "de înmormântare".
O să-l probăm pe ăsta.
Bine, dar să fie clar: fără cravată.
Profesoara de lituaniană încearcă să te facă să crezi
că lectura te ajută să înţelegi viaţa.
Dar nu e chiar aşa.
Îţi trăieşti viaţa luptând pentru ceva, apoi te trezeşti că s-a dus totul.
Brusc şi fără vreo explicaţie.
Acum ştiu bine: viaţa e o nesimţită.
Când te apropii de ea, îţi trage un cap în gură.
Doar aşa, de distracţie.
Dar nu mai e distractiv: ai creierul tulbure,
te temi şi eşti furios că ai ratat ceva.
Şi da, ai ratat ceva, fiindcă viaţa nu e doar o nesimţită, ci şi un fals,
o făcătură.
Dacă derulezi înapoi în capul tău, o să înţelegi, în sfârşit,
că ai trăit tot timpul într-o lume de falsuri şi făcături.
Poate că eram gata să accept că totul, aici, e contrafăcut.
Iar lucrurile veritabile ne calcă şi mai mult pe nervi.
Am reuşit să mă conving că e mai bine aşa.
Îţi faci totul singur, după placul tău.
Minde, vrei să facem o poză?
Sigur.
Tată!
Vă duceţi azi la "Max's"?
- De ce, vrei să dansezi? - Ai vrea tu.
- Mulţumesc. - Mulţumesc.
- Păcat. - Tu unde ai intrat?
La Drept. Minde e la Relaţii Internaţionale.
Idioţi...
- Şi tu? - Contabilitate.
- Tare! - Super.
- Minde... - Ce e?
Bine... Pe curând.
Bine.
La ce te uiţi?
La nimic.
Mă întreb ce fel de chiloţei poartă azi.
"Perdelele bunicii"? Sau cu căpşuni?
Ce tot spui?
- Mănânci rahat. - Bine, lasă.
Deci te duci azi la "Max's"?
Ai altceva mai bun?
Mi-au transpirat boaşele.
- Eu n-am chiloţi pe mine. - Dumnezeule, Minde!
"Mergem la Kuršenai cu boaşe asudate."
"Curând, le vom cuceri meterezele toate."
Să facem un afiş: "Minde e liber ca pasărea!"
"Şi Rims la boaşe se opărea."
Deci, în esenţă, nu s-a întâmplat nimic.
Aşteptam tot timpul să se întâmple ceva.
Ceva care să vină ca o vijelie şi să schimbe totul.
Mi s-a părut mereu că sunt cel mai bun şi că voi câştiga veşnic.
Şi acum? Ce opţiuni aveam?
Am terminat-o şi cu scrisul. Nu ieşea nimic.
"...mângâie barca vieţii mele.
"Îmi aruncă visurile de colo-colo.
"Oriunde te întorci, noaptea
"îţi acoperă ochii,
"îţi acoperă speranţa din suflet."
Pe cine ai de gând să îngropi?
Pe cine? Îngrop banii, tot.
Dacă vine cineva să ne fure, n-o să aibă ce lua.
Atunci pune-i şi pe ai mei.
Vrei să păstrezi berea pentru mâine?
O vreau acum.
Bine, atunci.
La naiba, am uitat casetofonul tău.
Consideră că e al tău.
Poţi să-l iei tu. Eu n-am nevoie.
- Serios? - Da, serios.
Vreau să trăiesc fără zgomot.
Mulţumesc.
Dă-l încoace.
Cum a mers afacerea cu puloverele, în Krasnoiarsk?
Mi le-au luat pe toate.
- Nici n-am apucat să cobor din tren. - Ce tare.
- O să-ţi dau banii tăi. - Nu e nevoie.
- Ba da. Vorbesc serios. - Şi eu la fel.
Mă gândesc să plec în India.
- De ce râzi? - Nu râd.
- De ce India? - E interesant.
Stai, în tăcere. Vezi cum trăiesc asceţii.
Studiezi nişte yoga.
- Vrei să vii şi tu? - Sigur...
O să încerc să intru la Klaipeda, am auzit că au rămas locuri.
Şi Monika?
- Monika e la Vilnius. - Şi tu?
Eu... în sudul oraşului.
Dar planul tău B?
Planul B s-a dus la Love Parade.
Bruce Lee a zis că trebuie să fii ca apa.
Aproape că am fost.
Şi cu ce m-am ales?
Cu nimic.
Poate că am fost apa Sâmbetei.
Aveţi cumva un pix?
Lăsaţi.
- La naiba, berile... - Ascultă!
"Am vrut să fim doar noi doi.
"Dar ea a zis: "Am terminat-o cu tine!"
"M-am simţit pur şi simplu în derivă.
"M-a lovit exact unde doare.
"Apoi... m-a înjunghiat în inimă.
"Aşa că am bătut-o pe umăr
"şi am zis: "Încearcă mai tare!"
"Cum nu aveam scăpare, am aruncat-o cât colo,
"ca să-mi trag răsuflarea."
Şi?
"Nu-mi place moartea."
Da!
Aţi urmărit CRONICI DE TINEREŢE
Traducerea: FAST TITLES MEDIA