Downloaded from YTS.BZ
Official YIFY movies site: YTS.BZ
Mūsdienās tu esi vai nu uzvarētājs, vai zaudētājs.
Es negribu būt zaudētājs.
Tagad visi mēģina uzminēt, kas viņi bija iepriekšējā dzīvē.
Es? Es spēlēju regbiju.
Kā Jaunzēlandē.
Reiz redzēju spēles ierakstu, kurā spēlēja Lomu.
Viņš ir kā Džordans basketbolā.
Un Šauļos?
Mums bija treniņi stadionos,
kas vairāk līdzinājās ganībām.
Tos šķērsoja celiņi, kas izskatījās kā dzīvnieku takas.
Vai protu ko citu, izņemot regbiju?
Varbūt, bet tikai laukumā
ir sajūta, ka daru to, kas man jādara.
Ka esmu savā vietā.
Rimant, nāc šurp.
-Ko? -Tev vajag mammas zīmi.
Kāpēc?
Spēlēsi ar pieaugušajiem. Pārbaudes spēle.
-Tiešām? -Jā, tiešām.
Ar manu vārdu nepietiek. Vajag vecāku atļauju.
Beidz!
Sasien auklas!
Tagad atnes to bumbu!
Es ātri sapratu, ka laukumā darītās lietas
var būt noderīgas arī ārpus tā.
It īpaši, ja tu dzīvo Dienvidu rajonā.
Saka, ka Šauļi ir velosipēdu pilsēta.
Varbūt, bet vietējie velosipēdu ražotāji jau sen ir pazuduši.
Meitenes, kas, jūsuprāt, šobrīd valda Šauļos?
Tagad visi spekulē tirgū. Vai apspiež tos, kas spekulē.
Patiesībā Šauļi ir Van Dammes un Švarcenegera pilsēta.
Sporta zāles ir ik uz stūra, un tie abi - uz plakātiem.
Un sporta zāļu apmeklētāji iznāk, domājot, ka dzīvo filmā,
kur viņi ir galvenie varoņi.
Paskat! Stalones, Brūsi Lī un Van Dammes! Šauļi!
Šeit notiek jūsu filmas.
Klausieties, Šauļu ļaudis!
Jūs dzirdat? Nē?
Nu tad vēlreiz - Šauļu ļaudis!
Šeit esat savējie. Jūtieties kā mājās.
MANS DĒLS, RIMANTS KMITA...
Labdien.
-Šī ir jaunā? -Jā.
Nekāda.
-Aiste Araminaite. -Ir.
-Aida Bogužīte. -Ir.
-Māte nevar to uzrakstīt? -Aurims Akšis.
Viņa domā, ka regbijā cilvēki kaujas.
Reiz palūdzu viņu noskatīties. Teica, ka tas ir biedējoši.
Rimants Kmita.
Ir.
Neesi redzēts.
Jūs arī neesat redzēta.
Nebiji pēdējā nodarbībā. Attaisnojums?
Ir.
Lūdzu.
-Basketbolists? -Regbists.
Sports var likt aizmirst par atestātu.
Kam man tas papīrs?
Svarīgiem papīriem ir ūdenszīme.
Atgriezies vietā.
Šodienas sacerējuma tēma.
Iedod man papīru.
Tiešām bija tā jāizrunājas?
Visiem jācieš tevis dēļ.
Līdz stundas beigām ir 30 minūtes.
Kas lasa un raksta, maizi nelūdz.
Tagad visi lūdz maizi, tikai visi nesaņem.
Kāda jēga skolai? Tu mācies, mācies, un tālāk?
Ko darīsi ar to mācīšanos? Kļūsi par skolotāju?
-Skaties! -Ko? Kāpēc auskari?
-Meitenēm tie patīk. -It kā tu zinātu, kas patīk meitenēm.
Paskaties uz cenu.
Tie, kas šodien skaita naudu, neprot rakstīt.
Nu, labi.
Ja negrasies mācīt, kāpēc jānopūlas mācīties?
Tie, kas prot lasīt un rakstīt, stāv pēdējie rindā pēc maizes.
Daži pat nestāv šajā rindā.
Labdien, skolotāj.
Vienādojums ir šāds.
Vara ir vienāda ar naudas daudzumu plus tās pareizu izmantošanu.
-Cik maksā Unlimited plakāts? -Oriģināls. Divdesmit.
-Kur dabūji jaku? -Mamma nopirka.
-Īsta vai dermatīns? -Īsta cūkas āda.
-Kas tik smieklīgs? -Nekas.
Paskaties. Kāpēc tāds pūlis?
Tikai nebeidz uz kārtīm.
Kur dabūja tās biksītes? Mūsu meitenes tādas nevalkā.
Uz kuras biksītēm tu skaties?
Nu, esmu redzējis.
Kā tad, redzēji...
Jā, brīvlaikā. Laukos.
Varbūt skatījies uz savas omes biksītēm?
Nopietni?
Nu, tu nepazīsti viņu.
Kādas biksītes viņai bija?
Tādas kā vecmāmiņas aizkari, ar zemenēm.
-Ar zemenēm? -Jā.
Un zem biksītēm?
Vai man tev jāstāsta viss?
Tu muldi?
Ņemsi tās?
It kā to visu neesmu redzējis.
Eu!
Pasviediet atpakaļ!
Masāžu arī vajag?
-Tu neesi mājās. -Gribi savu balonu. Nāc un paņem!
-Klau, sūdabrāli. -Atšujies!
-Rimsties, viņi ir seši. -Un visi gļēvuļi.
-Atnes bumbu, zilais! -Ej dirst, Džordan!
Nāc šurp, maita!
Kliedzu jebko, ja vien tas skan kā kara sauciens,
un izskatos kā dusmīgs, puspietempies mērglis.
Protams, šie zvērēja, ka noķers un nogalinās mūs,
ka mēs nezinām, kur esam iepinušies,
bet tie bija tikai tukši vārdi, lai viņi justos labāk.
-Sveiks, Rimant. -Sveiki.
Tik iedomīgs.
Ko tu skaties tik vēlu?
Vācu kanālu.
Tas nav pieaugušajiem?
Es neesmu bērns.
Es mācos vācu valodu. Tas palīdz iegaumēt vārdus.
Nuja, īsts vācietis.
Sanākam, sanākam!
Atnesi mammas zīmi?
Mani izvēlējās kā labāko manā vecumā, bet vecums šeit nav svarīgs.
Kad esi pieradis būt buldozers, šeit tu atlec kā skaida.
Tavas iedomas par savu spēku saņem triecienu.
Tiklīdz pieskaries bumbai, esi gar zemi.
Vispirms tā ir jāiegūst.
Reizēm tu skrien,
un šķiet, ka tev mugurā ir neredzamības apmetnis.
Bija puiši, kuriem es piespēlēju, patīk vai nepatīk.
Rokas trīc, bet jāturas, jāpiespēlē,
jo šķiet, ka viņi ir saistīti. Uzvārdi kā Šaulis, Baranausks.
Varbūt tie ir tie puiši, kas liek Šauļiem trīcēt bailēs.
Treniņos ir labi, tirgū ir labi, bet bez meitenes tu esi puišelis.
Un es sāku domāt, ka ir laiks sturmēt šo pili
-kā viduslaiku bruņiniekam. -Sveiki! Kurp dodaties? Mājās?
Sveiks. Uz muziceni.
Pagājušogad manā dzimenē iedevi man savu foķeni.
Es arī gāju un uztaisīju bildi.
Tu varētu atnākt, es to parakstītu.
Senči ir laukos. Gribi sulu?
Jā.
Mindem neteiksi?
Kāds sakars ar Mindi?
Apsoli.
Dodu zobu.
Kas...
Kas ir?
-Tava pirmā reize? -Kāpēc jautā?
Ģērbies, ātri!
Edita, ģērbies!
-Rimant? -Kāpēc tu sēdi?
Atver durvis!
Apžēliņ! Bērns, vai tev prāts.
Edita, apģērbies un ej mājās.
Edita, apģērbies un ej.
Vai smadzenes tev vispār ir?
Kā lai tagad tiekamies ar Glaveckiem?
-Viņi nezina? -Nezina.
Tu uzaicināji viņu?
Nuja, tu liki būt jaukam pret viņu.
Es runāju par draudzību.
Varēji pabrīdināt mūs, pirms uzaicināji viņu attiecību sākumā.
Nav nekādu attiecību.
-Nav? -Nē, nav!
Lasīt morāli bija par vēlu, tāpēc saruna bija nedaudz abstrakta.
Viņi teica, ka esmu stulbs, nostādu neērtā situācijā.
Kādā situācijā?
Viņi teica, ka esmu muļķis, ka mēģinu sabojāt savu dzīvi,
bet man šķiet, ka es mēģināju to sākt.
Viņi jautāja, kā es audzināšu bērnu.
Man jācīnās par tiesībām gribēt meiteni?
Tas ir slikti? Kas tad ir labi?
Sēdi mājās un pildi mājasdarbus līdz pabeigsi skolu.
Kad pabeigšu skolu, notīšos tajā pašā brīdī.
-Rim, piespēlē, piespēlē! -Labi.
-Aiziet! -Rim, piespēlē!
Malacis!
Vajag nedaudz vairāk kontakta, bet super!
-Tu zini par Kauņas spēli? -Protams.
-Tu spēlēsi ar 8. numuru. -Es?
-Pielaiko. -Man?
Tu spēlē labi, vari palikt.
Paldies.
Labi, ar meiteni nekas nesanāca,
bet es taču nepalikšu mājās un nesitīšu dūrē.
Jātiecas pēc kaut kā nopietnāka.
-Jau atpakaļ? -Jā.
-Ko dari? -Klausos mūziku.
-Es vēlāk paskatīšos. -Jā, paskaties...
-Skolā viss kārtībā? -Kārtībā.
Un regbijā?
Nu, labi.
Padomju zinātnieks A. Svedušiuss apgalvo,
ka maksts augšējā velve ir īpaši jutīga 19 procentiem sieviešu.
Tu aizmirsi grāmatu.
To jau izlasīju.
Un kas, pie velna, ir velve?
Erotisku uzbudinājumu var panākt
arī ar mūziku, piemēram, Ravēla "Bolero".
-Ko? -Bolero.
Stravinska "Svētpavasari", un, skaties, Bizē baletu "Karmena".
Bizē... Labdien.
-Labdien. Vai desa ir? -Man ir desa.
Minde! Es palīdzēšu.
Klau, pamēģināsim šeit?
Ejam uz īsto tirgu. Te mūs sasies.
Nemīz biksēs. Kas mūs sies?
Vienmēr ir pirmā reize.
Pirmajā reizē uz palagiem jābūt asinīm.
Jā, stāsti man par palagiem.
Labi, labi, es dabūšu sīceni.
-Cik maksā desas? -Piecīti.
-No kurienes? -No laukiem.
No Černobiļas laukiem?
Dokumenti ir?
Nav manas. Gāju garām, draugs palūdza pastāvēt.
-Tāpēc stāvu. -Draugs.
Kāds ir drauga vārds?
Dokumentus un personas apliecību.
Atstāju mājās.
Adrese un telefons.
Mēs parunāsim ar tavu mammu.
Varbūt nestāstiet mammai?
Mamma ir ļoti slima.
Valsts zāles iet uz beigām,
tāpēc jāpērk komerciālās, un jūs zināt, kādas ir to cenas.
Mans tēvs ir alkoholiķis.
-Nodzer katru mammas nopelnīto grasi. -Labi, labi.
Kā varam iztikt?
Esmu viņiem kā tēvs un māte. Man jāpelna iztika.
Johaidī! Pīrādziņu atnesi!
Dod šurp to balto pakaļu!
Rimants Kmita. Uzrakstiet adresi. Uzrakstiet!
-Es labi pavadīšu laiku! -Rimants Kmita!
Tagad ir skaidrs - nav naudas, jakas, jauna maģa,
nav pat normālas meitenes, vismaz šobrīd nav.
Ko blenžat, čurkas?
Labi, nākamais. Vēlreiz. Labi.
Labi.
Izvēlies.
-Kuru pusi? -Šo.
Šo? Labi. Veiksmīgu spēli!
Sveiciens pretinieku komandai!
"Riteņi"!
Spēcīgāk, spēcīgāk! Rimant, skrien! Aiziet! Līdz galam!
Runā.
"Jaunais "Riteņu" spēlētājs R. Kmita spēlēja labi."
-"Viņš bija..." -Parādi.
"...spēles rezultatīvākais spēlētājs."
-Sveiks. -Sveika.
Rīt ir mana dzimšanas diena. Atnācu uzaicināt tevi.
Atnāksi?
Atnākšu, ja nekas nenotiks.
Kas tas ir?
Rīt ir Editas dzimšanas diena. Rakstu viņai kartiņu.
Skat.
Tas ir raksts par mani.
Kolēģi sāka slavēt mani. Rimantam veicas labi, viņš ir avīzē.
Piezvanīju trenerim, jautāju, kas atļāva spēlēt.
Viņš teica, ka uzrakstīju zīmi. Vai plānoji to pateikt man?
Par uzvaru? Vai par spēlēšanu "Riteņos"?
Tu gribi nonākt ratiņkrēslā?
Un tu gribi, lai visu mūžu sēžu mājās?
Es negribu, lai tu savainojies.
Spēlē ko citu, nevis regbiju.
Labi, bet es neesmu Sabonis.
Ja vienmēr spēlēšu ar junioriem, nekad neko nesasniegšu.
Negribu, lai tu spēlē vīriešu komandā. Spēlē basketbolu!
Varbūt man nevajadzētu šķērsot ielu. Un es varu aizrīties ēdot.
Ja spēlētu basketbolu, sarunas nebūtu.
Nuja, mūs nekad neparādīs televīzijā.
Neviens nekliegs: "Lietuva!" Tas nozīmē, ka nevaru spēlēt regbiju?
Nevaru mēģināt pierādīt sevi?
Es spēlēju, lai kaut ko sasniegtu.
Tā nav tikai izklaide. Tur tā atšķirība.
Kad nākamreiz vajadzēs zīmi, runā ar mani.
Skat, skat, Šauļu Džordans!
Skat, kā uzcirties, draņķis.
Nemuldi.
Gribi Crown Royale?
-Tu to nes Glaveckai? -Atspirdzinājums, ar sulu.
-Kāds atspirdzinājums? -Viņai ir dzīvoklis.
-Nu. -Nu?
-Nu. -Lai paliek.
Ko dāvināsi viņai?
Tos spīguļus, ko nopirkām Rīgā.
-Nopietni? -Kas ir? Vēl vesels maiss palicis.
-Kas ir? -Nekas.
-Veiksmi, daudz naudas. -Paldies.
-Sveiki. -Sveiki.
-Apsēdies. -Skat, Minde, rasols!
Veselu mūžību neesmu ēdis rasolu.
Es sēdēšu pie cepumiem. Man vajag kalorijas.
Apsēdos tavā vietā. Sēdies, sēdies!
Varbūt pietiks vietas.
Tagad lasīsim avīzi?
"Vai "Riteņi" iegūs kausu desmito reizi pēc kārtas?"
Laiks rādīs.
Ej nost, Džordan.
Parādi.
Tevis šeit nav.
Jā, tie ir Denijs un Tomijs.
Abi bija rezervistos.
-Jā. -Jā.
Nobildēja nepareizi. Rimants Kmita.
Izskatās, ka neesat pazīstami.
Paceļam glāzes par kaimiņiem! Sakiet vārdu blakussēdētājam.
Tad viņam ir jāsaka kaut kas, kas sākas ar to pašu burtu.
Varbūt arī smilšu pili celsim?
-Sveiks, es esmu Edita. -Sveika. Es to zinu.
Nē, tev jāpasaka kaut kas ar burtu "e".
Es aizņemšos. Sveika.
-Erotika. -Minde!
Sveiks! Monika.
Monika, man ir prieks.
Tagad spēlēsim citu spēli.
Paņemiet papīru.
Uzrakstiet savu vārdu, ķermeņa daļu un darbību.
Pēc tam izlozēsim vienu pēc otra un darīsim šīs lietas ar šo personu.
Paņem vienu, Edita!
-Rimants. -Es zināju.
Ko zināji?
Plecs.
Iekost.
Velns!
Ko tu dari? Mana kārta. Kārta tam, kuram iekoda.
-Vienu. -Jā, vienu. Monika.
Skatāmies... Ausis.
Pieglaust.
Varam?
Labi, vēl viena spēle.
Redzēsim, kurš spēs visilgāk nostāvēt uz papīra lapas.
Tas ir grūtāk.
Stājies.
Stājies, stājies.
Labi, vari nolaist.
Baha "Kaija". To tikko izlasīju.
-Edita, tev patika? -Ne visai.
Es izlasīju. Ļoti patika.
-Nopietni? -Nu, jā.
Minde arī izlasīja. Viņam ļoti patika. Vai ne, Minde?
Jā, to lasījām kopā.
Laba grāmata. Tiešām.
-Rimant, vari palīdzēt man? -Es palīdzēšu. Acumirkli.
-Es skatīšos vācu kanālu... -Pagaidi.
Paprasi Monikas numuru.
Ej tu, ķertais.
Paprasi. Sev.
Es teicu,viss. Nenāc atpakaļ.
Pagaidi, vari iedot Monikas numuru?
Ko?
Paklau, iedod to.
Tu? Vai tu vispār zini, cik daudz grāmatas viņa lasa?
-Un tad? -Un cik valodas viņa zina?
Un kurā skolā viņa mācās?
Ka viņas vecāki ir Šauļu labākie ārsti. To zināji?
-Un kas? -Un tas.
Šī puķīte nav domāta tev.
Tā, lūk.
Virsjaka jānodod garderobē.
Šī nav virsjaka.
Vai jums ir grāmata "Kaija"?
-"Džonatans Livingstons"? -Kaut kas tāds.
-Vai jums ir mūsu karte? -Nē.
Kāpēc nav? Piereģistrēsim, varēsiet nākt biežāk.
Kādai kaijai ļoti patika lidot.
Pārējās lika domāt par barību,
pārmeta viņam, bet viņš vienkārši vēlas lidot un taisīt trikus debesīs.
Manuprāt, lai tā kaija lido un neēd.
Mana māte arī neļauj man spēlēt.
Viņa saka, no tā nav jēgas, uz galda nebūs ēdiena.
Kāpēc mēs spēlējam?
Kāpēc šai kaijai tik ļoti patīk lidot?
Spēlējam, jo ir jautri. Ko es zinu?
Tas nav basītis. Mēs nebūsim zvaigznes, kas piesaista meitenes.
Visi grib, lai pazūdam, it kā esam mežacūkas,
kas vienkārši rok zāli.
Ja skolā būs par kaut ko jāraksta, es rakstīšu par regbiju.
Tāpēc es līdzinos Džonatanam Kaijai.
-Sveiks. -Kā iet?
-Atnācu paskatīties. -Nezināju, ka tev patīk regbijs.
-Forši, ka uzvarējāt. Apsveicu. -Paldies.
Avīzē atkal būs bildes.
-Ko darīsi vēlāk? -Nezinu. Neko.
Varbūt gribi atnākt pie manis?
Rīt. Varēsim parunāt.
Varbūt tā nav slikta ideja.
Tad es piekāpšu, ja nekas cits negadīsies.
Labi.
Ja nekas cits negadīsies...
-Kur skaties? -Uz laimīgo vietu.
-Kas ir? -Nekas.
-Zini, kas atnāca uz regbija spēli? -Kas?
Monika. No Editas dzimšanas dienas.
Iešu uz randiņu ar viņu. Vari aizdot savu jaku?
Viņa atnāca pati.
Es lasīju žurnālā, ka Brūss Lī rakstīja dzejoļus un meditēja.
-Dzirdēji? -Nu, nu?
Dzejoļi un meditācijas palīdzēja viņam kļūt par karatē zvaigzni.
Es sāku pētīt, kas ir ar tiem dzejoļiem.
Vai nav par šauru?
Brūss saka, ka ir jābūt kā ūdenim.
Nav slikti.
-Kā ūdenim? -Jā, jo ūdens ir vājākais,
bet neviens to nespēj uzveikt. Saproti?
Vai Van Damme nerakstīja tā par Crown Royale?
Klausies, netaisi biksēs.
-Mamma nopirka? -Nav svarīgi.
Uzliec, ieslēdz mūziku un atpūties.
-Kam te ir stress? -Labi, Džordan!
Tur ir mana kasete. Enigma.
Labi, Brūss Lī, redzēsim, vai tavi triki ir ko vērti.
Ko vajag?
Atnāca pie manis.
Pildīt mājasdarbus.
Čau.
-Atnesi grāmatu? -Jā.
Rimants. Dariuss, mans brālis. Nāc iekšā.
Atnāci nedaudz par agru.
-Tas tev. -Paldies.
Uzgaidi. Šeit. Atnesīšu pīrāgu.
-Kas tas par muļķi? -Nesāc.
-Tētis zina, kas te atvilcies? -Atslābsti! Viņš ir skolasbiedrs.
Jā, no palīgklases.
-Ko tu muldi? Tinies! -Jā, es aizeju.
Kur tu ej? Tu teici, ka ej prom!
Pārliecinos, ka bandīts neko neaiznes.
Ko? Velns! Darius!
Lūdzu.
-Kaut kas noticis? -Nekas.
Tev patīk zirgi?
-Ērzeļi. -Labi, ērzeļi.
Ir liela atšķirība.
Zirgi strādā. Ērzeļi ir brīvi.
Kā kaijas.
-Kādas kaijas? -Tev patīk Džonatans Livingstons.
Nu, jā.
Klausos.
Kā? Nekā.
-Baidies, ka noindēšu tevi? -Ko? Nē.
Tātad pat regbisti lasa.
Protams, daudz.
Tavuprāt, esam kaut kādi dodo?
Regbijā ir jādomā stratēģiski, ar skaidru galvu.
Tas nav kā amerikāņu futbols, kur uzvelc ķiveri
un mēģini izlauzties cauri sienai kā pamuļķis.
Treneris vienmēr saka, regbijs padarīs mūs par cilvēkiem.
Nu, un padarīja?
Vēl nezinu, bet sliktākus nepadara. Fakts.
Vēlāk, velns!
Kādas grāmatas tev patīk?
Visādas. Atkarīgs no garastāvokļa.
Tu spēlē ģitāru?
Patiesībā vijoli, bet gribu iemācīties spēlēt ģitāru.
Vijole man īsti nepatīk.
Tad kāpēc tu to spēlē?
Man jāpabeidz muzicene.
Vecāki spēlē, dzied, muzicē?
Nē.
-Viņi noteikti apmeklē koncertus. -Jaunā gada svinībās.
Tad kāpēc tā vēlas, lai tu kļūsti par mūziķi?
Nevis par mūziķi, bet par cilvēku.
Kulturālam cilvēkam ir jāspēj izprast mūziku.
Un viņi saka, tas esot labi stājai.
Nuja, jāstāv taisni...
-Un ko dara tavi vecāki? -Ārstē cilvēkus.
Īpaši mani un Dariusu.
Kur viņi ir tagad?
Regbijā var 10 minūtes grūstīties pie starta līnijas.
Šķiet, ka to izdarīsi. Metrs, puse.
Tiesnesis pieprasa izspēli pie 5 m.
Tu sāc atkal. Tu grūsties uz augšu.
Roku un kāju jūklī kāds pamanās pārnest bumbu pāri līnijai,
bet pretinieki paspēj aizķert bumbu īstajā vietā,
un tā nenokrīt uz zemes.
Klau, vai tu esi lasījis "Idiotu"?
Mazākā plaisa joprojām ir plaisa.
Un pārvarēt šo gandrīz neesošo plaisu nav viegli.
Šo atdodu. Varbūt jums ir "Idiots"?
-Dostojevska? -Laikam.
-Kas ir? -Nekas.
Viņš vienkārši runā viens pats. Tu domā, ka viņš nemelo?
Tu domā, ka būt tik vienkāršam ir vienkārši?
Tajā nav nekā vienkārša.
-Kas? -Kņazs Miškins.
Ak, jā.
Iedomājies, viņš ir labs, jo domā, ka visi pārējie ir labi.
Varbūt.
Labi, man jāiet. Matene. Nevaru to izlaist.
Vai esi lasījis "Ragana un lietus"?
-Ņem. -Paldies.
Paldies.
Nekautrējies. Ņem, ja gribi.
Es negribu sviestmaizes.
-Ko lasi? -Neko.
-Rimant, tu nāc vai nē? -Nāku.
Par ko tu domā?
-Nav svarīgi. -Kāpēc?
-Jo esmu iemīlējies. -Jā? Un ko tu mīli?
Dostojevski.
Un varbūt arī tevi.
Piecas grāmatas mēnesī, nav slikti.
Patiešām izlasīji visas?
Jā.
Par ko ir Sigitas Gedas grāmata "Zaļā dzintara kaklarotas"?
Tie ir dzejoļi.
Dzejoļi par ko?
Par reinkarnāciju. Tur viss notiek vienā laikā
un vienā vietā, gadsimti sajaucas kopā kā centrifūgā.
Dod man savu dienasgrāmatu.
ESMU GATAVA. PIEKTDIEN, 11.30 PIE ŠAUĻU VIESNĪCAS.
Paldies.
Paklau, vai tavai mammai ir tas Bizē vai Bolero?
Kā tad.
Man vajag klasisko mūziku, vecīt.
Gribi izrādīties tam skuķim?
Monikai.
Mana meditācijas Enigma nav gana laba?
Domāju, ka Glaveckai ir.
Protams. Varbūt gribi viņai pajautāt?
Kas ir?
Makaroni neder?
-Nesāc! -Esi cilvēks.
Nesāc, dzirdi? Nevajag!
Visi saka, ka jādomā par kaut ko citu, tad izturēsi ilgāk,
bet nemin nevienu piemēru.
Par ko man jādomā šādā situācijā?
Par desām? Grāmatām?
Tāpēc nesapratu, kā jānovilcina laiks
un jākontrolē situācija.
Tas ir kā regbijā, kad tu dodies uz zonu,
un visi mēģina nogāzt tevi.
Tu esi tik tuvu, ka to jūti, it kā jau būtu izdarījis mēģinājumu.
Vēl sekunde, un visa tā spriedze pārvēršas eiforijā.
It kā kaut kas maģisks plūst pa tavām vēnām,
un dažas sekundes tu jūti patiesu laimi.
Paklau, tu meklē darbu?
Jā, kaut kas vienkāršs nebūtu slikti.
Darbs ir viegls. Apsargs klubā "Stallis".
Nostrādā savas stundas un ej mājās.
Divdesmit par nakti.
-Labi. -Sākumā.
Ja kase pilna, un pie durvīm viss ir kārtībā, varbūt 30.
Ja eju katru nedēļas nogali, iznāk diezgan labi.
Tuvojas Jaungada vakars ar manu meiteni, un negribu to sabojāt.
Jānopērk kāda dāvana.
-Raksti diezgan labi. Patīk Mačernis? -Nezinu.
Ja nezinātu, nerakstītu tik labi.
Varbūt tā tikai šķiet.
Tu pēdējā laikā labi raksti, daudz lasi.
-Varbūt tevi tas patiešām interesē? -Varbūt nē.
Dzirdēji, Mačerni, 10 par saturu?
Pagaidi, nepāršķir lapu.
Parasti es nepirktu biksītes Monikai,
bet reklāmā bija rakstīts: "Dāmas un kungi."
Šķita augstākas klases biksītes.
Piedienīgas, katru centu vērtas.
Labvakar!
-Sveiks. -Sveika.
Panāc uz brīdi.
-Tu teici, ka iesi pie Manta. -Jā, mēs iesim.
-Kas viņš ir? -Draugs.
Draugs?
-Labvakar. -Labvakar.
-Kurā skolā tu mācies? -13.
Kur tu plāno studēt pēc tam?
-Paklau, tu vari pagaidīt ārā? -Protams.
Es tev teicu, lai nekad nenāc.
Tu neatnāci. Domāju, kaut kas ir noticis.
Ko es zinu? Gaidīju pusstundu.
Ja vēlreiz tā izdarīsi, gaidīsi daudz ilgāk.
Netrako.
Es nespēju saprast,
kurš vairāk kaitināja Monikas tēvu,
es vai kaut kāds Mants.
Tas bija nieks salīdzinājumā ar to, kas mani gaidīja, kad ieradāmies tur.
Man atkārās žoklis, bet ne tādēļ, ka nonācām kādā pilī.
Šo Mantu jau biju redzējis.
Viņš dzenāja mani un Mindi kopā ar puņķainiem zaudētājiem.
Atnes bumbu, zilais!
Es stāvēju apstulbis un neko nesapratu.
Mant, šis ir Rimants.
Kāpēc viņš ir šeit? Kāpēc mēs esam šeit?
Sveiks.
Mants.
Rims.
Viņi ir klasesbiedri. Nolādēts, esmu lielās auzās.
-Viss kārtībā? -Jā, jā.
Šis ir Rimants.
Šis Mants iepriekšējā dzīvē droši vien bija sprukstiņš.
Metās slikti no šīs mājas,
no runām par basketbolu,
par universitātēm Rīgā un Tallinā, par to, kur viņi stāsies.
Kas tev daļas, kur es studēšu?
Stāsti man pasakas par to, ka visu izšķir
cilvēka talants un pūles, izglītība un darbs.
Dāvanas maisā, ļaudis. Ielieciet vienu, lai saņemtu vienu.
Pietiek muldēt.
Viss ir atkarīgs no tā, cik naudas ir vecākiem.
Paldies. Tu neko neliksi?
-Man ir tikai dāvana tev. -Labi.
Kas vēl nav to izdarījis, liekam, liekam, liekam.
Par stipru.
Apmainīsimies ar dāvanām!
-Gribu iedot tev dāvanu. -Paldies, bet savu ieliku maisā.
-Tā bija plānots. Tikai jautrībai. -Jā, saprotu. Pagaidi.
Tas tev.
Tu gan laid!
Mans draugs ir liels basketbola fans. Viņš neredz nākotni bez basketbola.
Viņš spēlē ar kompāniju rajonā, bet kāro nonākt NBA.
No brīža, kad viņš pamostas, viņš domā par grozu, ko iemetīs.
Viņa rokas un kājas ir muskuļotas, viņš vēlas lidot kā Marčuļonis.
Dienas pavada laukumā, rokas svilst, un viss sāp.
Viņš ir savas vidusskolas kapteinis un spēlē junioru izlasē.
Pēc universitātes turnīriem viņu uzaicinās pie profesionāļiem.
Viņam nerūp Čikāga, jo viņa mājas ir Šauļi.
Šauļi! Šauļi!
Šauļu komanda!
Tad ceļš ved uz Kauņas arēnu, leģendāro basketbola laukumu.
Viņš trieks bumbu grozā un satrieks savus pretiniekus.
Spēlētāji gūst slavu, rādot šovu, un vienā mirklī kļūst par zīmoliem.
Kad viņam piedāvās miljonu,
sapratīs, ka sapnis ir piepildījies.
Viņš varēs izvēlēties, ko vien vēlas.
Mainīt savu zaļo kreklu pret Nike pāri.
-Kas ir? -Ko?
Kas noticis?
-Tu esi greizsirdīgs? -Nemaz.
Tātad neesi greizsirdīgs?
Mant, pietiek.
Mant!
Klausies, zilais, kas tev atļāva paņemt?
Kam vēl ir drosme?
-Tev laiks iet. -Tad ejam.
Ej viens.
Kur Minde?
Sveiks!
-Nāc! -Kas viņi ir?
Remiga draugi. Satiku viņus pie Gražinas.
Tu vemsi, muļķi.
Tev frizūra kā Semam?
Nē, tas ir mans rajons. Mans pagalms. Rokas nost!
-Tu esi citplanētietis. -Nē, nē. Tu mani jauc.
Es mācos biznesa koledžā.
Ejam, ejam!
Laimīgu Jauno gadu!
Ko tu dzer?
Kolosāli!
Ko?
Laimīgu Jauno gadu!
Tu nosalsi.
Laimīgu Jauno gadu visiem!
Jurga! Ņem to un kliedz!
Dzer tukšu!
-Klausos. -Labdien.
-Varat pasaukt Moniku? -Kā tad, tūlīt.
-Apsarg, dari kaut ko! -Mēs neļaujam nākt sporta tērpos!
Ko? Te visi ir sporta tērpos.
Nomierinies!
-Trīsdesmit. -Paldies.
Un atslēga.
Dod man desmit.
Monika.
Monika!
-Ejam. -Paklau, Monika!
Ejam, ignorē viņu.
Es mēģināju zvanīt Monikai, bet atdūros kā pret sienu.
Es prātoju, kā izpirkt vainu viņas un viņas vecāku,
pat klasesbiedru priekšā.
Lai tikai viņa nejustos apkaunota.
Kad beidzot sazvanīju viņu, pārliecināju satikties.
Teicu, ka nevajag tērēt naudu viesnīcai,
ja mums ir vienkārši jāparunā. Tad redzēsim.
-Kāpēc gribēji tikties šeit? -Kas vainas? Šis ir "Stallis".
-Un tev patīk zirgi. -Ērzeļi.
Šeit es zirgu neturētu.
-Varbūt varam vienkārši parunāt. -Protams, parunāsim.
Es došos uz Skotiju.
-Uz Skotiju? Kāpēc uz Skotiju? -Jāsagatavojas angļu valodai.
Tu jau labi runā. Kāpēc jābrauc?
Es domāju par savu nākotni, atšķirībā no tevis.
Kas ir ar mani?
Man ir darbs, pelnu naudu. Vai tā nav nākotne?
Ja dusmojies par Jauno gadu, es atvainojos.
Man jāiet.
-Tā vienkārši? -Attaisi to.
-Vai tad tu nebrauksi prom? -Rīt.
Rīt? Vai nevaram atvadīties pēdējo reizi?
Es varu dabūt to viesnīcu, ja tu patiešām to vēlies.
Vienkārši attaisi to.
Kāpēc saprast Monikas aizbraukšanu bija grūtāk nekā Dostojevski?
Viss šķita tik vienkārši. Viņu uzņēma, un viņa aizbrauc.
Bet kāpēc viņa? Kāpēc tagad? Kāpēc uz Skotiju?
Es gribēju saņemt atbildi.
Viss bija kā miglā. Es nespēju domāt skaidri.
Tiklīdz atcerējos Moniku, viņas smarža apreibināja mani.
Galva griezās, mutē siekalas. Biju vājš, vien domājot par Moniku.
Parasti nejūtos vājš, ja vien neesmu patiešām slims.
Monika ir mana slimība. Slimība, ar kuru gribu dzīvot.
Tad es nodomāju, ka patiesībā mēs nešķīrāmies.
Kad viņa atgriezīsies, mēs būsim kopā.
Mēs dzīvosim kopā, audzināsim bērnus kopā.
Kas vēlas pārstāvēt skolu Šauļu literatūras konkursā?
Nezinu nevienu tādu lohu visos Šauļos.
Kas piekritīs, saņems divus desmitniekus.
Lieliska iespēja paaugstināt atzīmes pirms izlaiduma.
Par ko ir jāraksta?
Par ko? Par ko vien vēlies. Tā ir literatūra.
Vari rakstīt dzeju, prozu, lugu.
-Tēma ir brīva? -Jā.
Tad piedalos. Kad termiņš?
Rim, beidz muldēt!
-Būsi nākamais Baranausks? -Varbūt būšu. Kas tev daļas?
Ja kāds jautā, vai man ir draudzene,
protams, saku, ka ir. Vien uz laiku aizbraukusi.
Neticami. Brūss Lī rakstīja dzejoļus, bet tu...
-Kas tur smieklīgs? -Nekas.
Kad viņa atgriezīsies, man jābūt gatavam.
Lai viņu pārsteigtu manas pārmaiņas.
Es nejutu klasiķu spiedienu. Es neuztraucos par ietekmi.
Man šķita, ka esmu izlasījis gandrīz visu, tāpēc rakstīt nešķita grūti.
Un cik ilgu laiku tam vajadzētu?
Grūtāk ir iegaumēt dzejoli nekā uzrakstīt pāris rindas.
Kaut ko vienmēr apmaina pret kaut ko citu.
Ko šodien rāda televīzijā?
No debesīm krīt sniegpārslas, un muļķa suns mēģina tās apēst.
Vēlu vakarā kāds gaida autobusu, kas neatbrauks.
Sieviete stāv pie ielas un nespēj pāriet uz otru pusi.
Dzīve klusi plūst garām. Mīla reizēm var būt dīvaina.
Es saņēmu tos divus desmitniekus un dažas nekam nederīgas grāmatas.
Domāju, ka varbūt tagad Monika uztvers mani nopietnāk.
Tagad ne tikai lasu, bet pats rakstu.
Čau, Sema frizūra, kā iet?
-Čau! -Čau.
-Ko jūs šeit darāt? -Neko, skatāmies koncertus.
Šauļi ir Lietuvas Mančestra.
-Kas? -Mančestra.
-Kāpēc Mančestra? -Kāpēc?
Mančestrā arī ir daudz grupu, kas norauj jumtu.
Un muzeji, teātri. Viss vienuviet.
-Ne slikti, te ir daudz cilvēku. -Jā!
-Ejam tuvāk! -Ejam!
Viss mirdzēja jaunās krāsās.
Es negribēju atšķirties, gribēju būt tāds kā visi.
Droši vien varēja redzēt, ka biju atšķirīgs, nesapratu sarunas, mūziku.
Dzirdat? Paklau!
Rīt būs atklāšana foto galerijā.
-Varbūt atnāksiet? -Jā, labi.
-Forši. -Forši.
Es netieku.
-Labi. -Labi.
-Tu teici, ka neatceries. -Tagad atceros.
Monika joprojām neraksta.
Biju nedaudz sarūgtināts. Vai tiešām grūti uzrakstīt pāris vārdus?
Nodomāju, ka tur ir daudz darāmā.
Labāk pievērsīšos savām lietām un savai nākotnei.
Tāpēc neuztraucos par došanos uz atklāšanu ar Jurgu.
Domāju, Monikai patiks, ka sāku pievērsties mākslai.
-Tu saproti, ko viņš saka? -Pat nemēģinu.
Tas ir tik dziļi un sarežģīti, ka parastam cilvēkam nav cerību.
Tad kā tu zini, kam ir nozīme, un kam nav?
Pēc tam Jurga un es staigājām pa Šauļiem.
Viss bija tāds pats, bet es sāku redzēt lietas citādi.
Tie paši kioski, tirgi pilni ar tiem pašiem krāmiem,
bet atrodi citu pasauli.
-Skaties! Skaties! -Nu?
Kā tāda Alise Brīnumzemē.
Ik pavasari mana dvēsele saģērbjas un iziet ārā.
Es vienmēr mēģinu jautāt, kur tā dodas,
bet tā nezina, kur, nezina, kur.
-Ko? -Neko.
Labs.
Jaunava gaišreģe iesaistās miesiskās attiecībās
ar visiem vecajiem Žemaitijas dieviem.
Ķēstutis aizved uz vēja plosītām kāpām...
-Tā ir tava draudzene? -Kur?
Tur. Tikko pagāja garām.
Laikam to izlasīju smieklīgi.
Es arī uzrakstīju dzejoļus.
-Nopietni? -Protams.
-Tad nolasi! -Šeit?
-Jā. -Labi.
Māte gāja pa ielu ar lietussargu.
Kad sāka līt, nebija kur to likt.
Bet viņai bija lietussargs.
Ko?
Šķita, ka Jurga pieņem mani tādu, kāds esmu. Jutos tik brīvs.
Varējām runāt par visu, kā ar čali, kā ar Mindi.
Minde atrada jaunu darbu, tāpēc iesaistīja mani.
Es nevarēju atteikt. Man vajadzēja atelpu no notiekošā,
un nopelnīt piķi vienmēr ir labi.
Ko tu lasi?
Erlicka darbu.
Kaut kur dzirdēts vārds. Ko viņš raksta?
Dzejoļus. Prozu.
-Kā Brūss Lī? -Uz to pusi.
Vai es domāju par Moniku?
Protams, domāju, bet viss bija kā miglā.
Nu, padomājiet.
Ja es aizbrauktu no valsts ar regbija komandu
un pat nepiezvanītu...
Aizver acis. Neskaties!
Tagad vari skatīties.
Tas ir kronis Šauļu labākajam dzejniekam.
-Parādi! -Neskaties!
Lai gan es joprojām acu priekšā redzēju,
kā Monika uz ģitāras spēlēja Metallica,
man sāka šķist, ka Jurga patiešām varētu būt mana rezerves draudzene.
-Labi. Līdzīgs. -Jā?
Es biju pieradis pie plāna B.
ŠAUĻU LABĀKAIS DZEJNIEKS RIMANTS KMITA
Labvakar! Sakiet, kur es varu samainīt naudu Šauļos?
Šajā laikā neviens nestrādā.
Paldies.
Kādu valūtu jūs gribat samainīt?
Dolārus pret litiem.
-Cik daudz? -Divdesmit.
Pagaidiet.
Es varu samainīt, bet pēc nakts kursa.
-Pēc nakts kursa? -Par trim.
Šķita, ka mani sapņi piepildās.
Labākās lietas notiek tad, kad to gaidi vismazāk.
Kā ar Moniku. Mēs iepazināmies, un viss bija vienkārši un skaidri.
-Rimant, novelc to cepuri! -Nevaru, treneri, sāp ausis.
-Ar to spēlēsi? -Tas ir kronis, nevis cepure.
Nu, nu.
Labi, divi pret vienu.
Šauļos notiek pasākums "Labāko kāju konkurss".
Dzirdēju, ka meitenes izrādās puišu priekšā,
lai nonāktu televīzijā.
Tas tev.
-Par ko? -Par tavām skaistajām kājām.
Labi. Ja es uzvarēšu, nopirkšu mums biļetes uz "Mīlas parādi".
Labi, tad viesnīca uz mana rēķina.
Viesnīca nebūs vajadzīga. Pietiks ar guļammaisu.
Labi, man jāskrien.
Labvakar, dāmas un kungi!
Labvakar, Šauļi!
Jurgas lēmums to darīt nedaudz pārsteidza.
Viņa teica, ka dara to izklaides un naudas dēļ,
tāpēc es sapratu,
bet negrasījos laist garām iespēju redzēt viņu bez lietotajām drēbēm.
Tikai izklaides pēc.
Brīnišķīgākās kājas tikai jūsu acīm!
Kad pirmo reizi ieraudzīju Jurgu
bez tām vecmāmiņas blūzēm un saplēstajiem džinsiem,
es sajutu, kā karstums pārņem manu ķermeni.
Baidījos no brīža, kad nokāps no skatuves,
un man būs jāsaka kas vairāk nekā "apsveicu".
Es stāvēju tur, jutu kā sirds dauzās,
prātojot par manu plānu B.
Vai Jurga tiešām bija mans plāns B?
Pēc karstām debatēm mūsu komisijā
aplaudēsim brīnišķīgāko kāju īpašniecei!
Nr. 1, Jurgai Jurgitai!
Kā jūs jūtaties?
Labi.
Vai vēlaties kaut ko pateikt komisijai vai publikai?
Nezinu. Paldies.
Balvu pasniegs komisijas priekšsēdētājs! Uz skatuves, lūdzu!
-Apsveicu. -Paldies, bet, skat, naudas nav.
Ko man darīt ar šīm muļķībām?
Es parādu sevi visu priekšā kā tāda govs, bet īstu naudu nedod.
Visi tikai blenza kāju dēļ.
-Visi nē. -Ko tu šeit dari, mazais?
-Hei, neaiztiec viņu! -Ko tu šeit dari?
Mant! Mant!
-Kas ir? -Laid vaļā!
Neaiztiec viņu! Mant!
Mant!
Ko? Laid!
-Ejam, ātri! -Pagaidi, parunāsim.
Citur, pārējie mūs panāks.
Pie kājas viņus. Es runāju ar tevi.
Vai nu pasteidzies, vai vari iet atpakaļ un kauties, cik uziet.
Es dodos mājās.
Kāpēc tu nerakstīji un nezvanīji?
Tu nokrāsoji matus?
Tu arī izskaties citādāk. Tagad ej uz diskotēkām?
Draudzene uzaicināja mani joka pēc.
Mīlu tevi.
Kas, pie velna!
Velns, Minde. Paklau, kas notika?
Atšujies.
Pirms stundas atnāca kādi pamuļķi un paņēma visu naudu.
-Cik daudz? -Cik, cik.
Ja tu būtu atnācis laikus, mēs varētu pretoties,
bet tu siekalojies ap skuķu kājām.
-Velns, vecīt, Monika atgriezās. -Protams, Monika arī.
Beidz muldēt.
Satikāmies "Varavīksnē". Nesaprotu, kas te notiek.
Tu dzirdi, ko saki? Tu teici, ka iesi turp ar Jurgu.
Paskaties uz mūsu zaudējumiem tevis dēļ.
Es aizgāju ar Jurgu. Tad satiku Moniku.
-Viņa atgriezās no Skotijas. -Kāda Skotija?
Tava Monika visu laiku bija Šauļos.
-Ko tu muldi? -Edita pateica man.
Ko, pie velna, tu muldi?
Pajautā viņai pats.
Tā draņķe Edita vienmēr melo.
Labi, klausies, sakop te.
Es piezvanīšu floristei.
Tu biji Skotijā vai nē?
Tu nobiedēji mani. Tu uzvedies kā mežonis.
-Es jautāju, vai tu biji Skotijā? -Nē.
Tad nav, ko teikt.
-Es mīlu tevi. -Protams, mīli.
-Ja gribi, es izlēkšu pa logu. -Pa kādu logu?
-Ja gribi, es noskūšu tos. -Ko noskūsi?
-Es darīšu jebko. -Ko tu muldi?
Pagaidi! Tu dzirdi?
-Ejam pie manis? -Tavi vecāki ir mājās.
-No kā tu baidies? -Es nebaidos.
Gribi iepazīties ar viņiem?
-Varbūt. -Ejam.
Ejam.
-Šis ir Rimants. -Labdien. Labu apetīti.
Paldies.
-Pievienosieties? -Nē, mēs būsim manā istabā.
-Varbūt desertu? -Paldies.
Vēlāk.
-Manu "Tetri" ņēmi? -Pazūdi.
Varbūt iesim pastaigāties?
Katru dienu gaidīju tavu vēstuli kā tāds muļķis.
Viņa visu laiku vizinās pa Šauļiem,
un es vienīgais to nezinu.
Vizinājos starp mājām un skolu. Vecāki nepārtraukti kontrolēja mani.
Es zinu, tas bija nepareizi, bet es nezināju, ko darīt.
-Nedusmojies. -Es nedusmojos.
Mana kaķenīte atgriezās. Mainījusies, kļuvusi drosmīgāka.
Lai gan pirmo reizi bija prom, šķiet, ka tas nāca par labu.
Labi, ka saprot, ka nespēj dzīvot bez manis,
un ko patiešām jūt pret mani.
Mazliet raizējos par Jurgu,
bet mūsu attiecības tāpat nebija nopietnas,
tāpēc bažām nebija iemesla.
Īsumā - viss sāka atrisināties.
Dzirdi? Pagaidi brīdi.
-Sveiks. -Sveiks.
Nolādēts, vācies pie velna!
-Kas notici ar tavu seju? -Nekas.
-Parādi. -Sīkums, mammu.
Nāc, ja mamma liek.
Apžēliņ, mīļais, kur tu savainojies?
Krūmos.
Stadionā vairs neļauj trenēties?
Es teicu - krūmos.
Ko tu darīji krūmos?
Meklēju savu maku un saskrāpējos.
Un kā tas nonāca tur?
-Viens muļķis to iemeta tur. -Viņš paņēma tavu naudu?
Nē, maks bija tukšs, tur bija tikai apliecība un autobusa biļete.
Viss kārtībā, mammu.
Nesaprotu, kā tevi audzinājām. Esi huligāns un melis.
Virgi!
Apžēliņ, mīļais! Ārprāts.
Vai sāp? Ak, Dievs!
-Nesāp. -Jā, vismaz.
Tagad bija svarīgi, lai Monika neieraudzītu mani šādu,
un tētim nevajadzētu pārdot savu Opel Ascona zoba dēļ.
Vai sāpēja?
Nē, skaties, kā jauns. Pat vēl labāks zobs.
-Piedod. -Par ko?
-Es viņu ienīstu. -Ko?
-Bračku tava zoba dēļ. -Aizmirsti bračku.
Kā jau teicu, zobs tagad ir vēl labāks.
Braucam dzīvot Viļņā.
-Nopietni? -Jā. Īrēsim dzīvoklīti.
Klau, varbūt mēs varētu dzīvot kopā kopmītnēs?
Kāda starpība? Maksās senči.
-Tavējie. -Bet mēs dzīvosim kopā.
Nevienam neteiksim, neviens mūs netraucēs.
Tev jāizdomā, kur stāties.
Es izdomāju.
-Lietuviešos. -Tu? Un filoloģija?
Tā.
Antans un viņa rekordi.
Antans laboja visus rekordus.
Viņš skrēja 100 metrus. Pat lietū.
Viņš lēca tālumā. Miglā.
Bet lauzt lietas nav labi, pat ja tas ir rekords.
Rekordi salūza pār Antana dzīvi
vienā skaistā, klusā naktī.
Zvaigznes spīdēja augstu, augstu.
Zivis gulēja dziļi, dziļi.
Tas ir viss?
Nu?
-Ko teiksi? -Nu... Interesanti.
Forši.
-Kāpēc smejies? -Ko tas nozīmē?
Kādu nozīmi tev vajag?
Zvaigznes augstu, zivis dziļi.
Un pats pa vidu, bez zobiem.
Man patīk.
Pāris Širvenos, pāris Kunigaikščiu un maisiņu.
Un vienu Bond.
-Skaties, Jurga. Jurga! -Nekliedz, muļķi.
-Kas notiek? -Nekas, vienkārši baudu sauli.
Kas tev tur ir?
-Galva. -Cilvēka?
Nu, jā.
-Paklau, gribi alu? -Nē.
-Labi, tad. -Labi.
Turi.
Velns, labi, ka mums izdevās nopelnīt papildu piķi.
Man ir jauns investīciju plāns.
Tavas investīcijas. Zini, kas sanāk.
Ak, tā? Nu...
Pēdējā reize bija tava vaina.
-Ak tā? -Jā.
Tad kāpēc mēģini iesaistīt mani savos darījumos?
-Patiesībā tev to nevajag. -Par ko tu runā?
Man vienkārši patīk pelnīt piķi. Tas ir kā sports.
Cik ilgi tu zināji, nepasakot man, ka Monika bija Šauļos?
-Man bija žēl tevis. -Ko tu muldi? Bija žēl...
Man biji līdz kaklam tu un tava Monika. Saproti?
Tikai neapvemies.
Kāds tagad ir plāns?
-Plāns? -Jā, investīcijas.
Domāju, ka jāņem tas piķis un jāpasūta džemperi.
Tad uzrakstīsim uz tiem vārdus. Gucci vietā Ghoul,
un Chanel vietā Suck.
Pēc tam pārdosim tos Krasnojarskā.
Kā parasti, Minde spieda pedāli grīdā kā tikai viņš to prata.
Es sapratu, kāpēc viņš uztver biznesu kā sportu,
bet kāpēc Krasnojarskas dulburiem būtu jāpērk Ghoul džemperi,
spēja saprast tikai Minde.
Tā vairs nebija Brūsa Lī dzeja. Tā bija viņa paša mākslas forma.
Ņem manu daļu un dari, kas jādara.
Ņem taču.
Ir pienācis laiks,
kad beidzot parādīsiet mums, ko iemācījāties šajos garajos gados.
Uztraukties nav iemesla. Ienirstiet savā tematā.
Rakstiet skaidrus, īsus teikumus.
Neskatieties uz saviem draugiem. Ticiet savām spējām.
Lai visiem veicas.
Veiksme šeit bija vietā, bet viss šķita gana vienkārši.
Bija jānokārto lietuviešu valoda, jātiek filologos
un jāatrod kojas, kur es varētu mierīgi dzīvot ar savu Moniku.
-Tev nebūs auksti? -Nē. Man ir vēl viena.
Tātad lasīsi avīzi?
Te raksta par tavu izvirtušo mākslinieci.
Kādā ziņā "manu"?
-Viņa vienkārši ir paziņa. -Īsta galva, nocirsta.
Izrādās, viņa aiznesa to galvu uz galeriju,
veica kaut kādu performanci,
uzgleznoja kaut ko, atstāja galvu galerijas kafejnīcā.
Kāds aiznesa uz pagrabu, pēc tam kāds atrada un izsauca policiju.
Kņada ir sākusies.
Izrādās, galvu viņa dabūja morgā.
Tā bija miroņa galva.
Galu galā to izmestu, vai ne?
Šie mākslinieki nav normāli. Tas viss ir muļķības.
Un viņa ir pilnīgi izvirtusi.
Varbūt māksliniekiem nav jālīdzinās visiem.
-Tagad aizstāvi viņu? -Nevienu neaizstāvu.
Piemēram, Brūss Lī.
Kas būtu domājis, ka karatists raksta dzejoļus?
-Nu. -Nu?
Tāpat neviens nedomā, ka regbists var būt rakstnieks.
Un tā galva? Varbūt tā ir groteska
bet nevienam nekaitēja, to paņemot.
Laipni lūgti iestājeksāmenā.
Tikai dažus vārdus. Jūs saņēmāt trīs tekstus,
un jums jāizvēlas tīkamākais vai saprotamākais.
Tad uzrakstiet savu analīzi.
Jums ir tieši divas stundas. Veiksmi, kolēģi.
Es nevarēju atcerēties prozas avotu,
tāpēc nācās izvēlēties dzejoli.
Rītu atved nemierīgi vilcieni. Tā gaisma atspīd metāla sliedēs.
Debesis, mežs un perons ir dzimuši,
kur reiz bija vien krāšņa tumsība.
Nevar rakstīt, ka dzejolis ir ideāls,
tāpēc nezini, ar ko sākt.
Nemiers palika manā galvā, jo tikko biju tādā vilcienā,
un tas sajauca man prātu.
Šie konfektes papīriņa smiekli. Šis bezjēdzīgais Morzes kods.
Jo ilgāk sēdēju, jo mazāk spēju koncentrēties.
Šķita, ka tam nav nekādas jēgas.
Es nedomāju Radauska dzejoli.
Paklau, varbūt tas ir labi.
Vienkārši atradīšu darbu šeit.
Tu mācīsies, un es strādāšu.
Nākamgad es tiešām iestāšos.
Labi?
Labi.
Gribi banānu?
-Ko? -Dzejnieks.
-Kā klājas? -Ko?
Kā klājas?
Varbūt iziesim ārā parunāt? Izejam ārā parunāt.
Tev labi padodas visa šī organizēšana.
Labi? Izbeidz! Tas ir fantastiski, kā Berlīnē.
Piedod, ka pazudu.
-Kur tu biji? -Mācījos.
Forši.
Dzirdēju, ka tev bija problēmas ar to galvu.
Nu, jā.
-Klausies, Jurga... -Vai tev ir uguns?
Varbūt gribi redzēt manu spēli rīt? Paskatīties, kā sagraujam "Žalgiri".
-Patiešām sagrausiet viņus? -Patiešām, tu redzēsi.
Labi. Tad uz redzi.
Kurš sagrāva kuru, nebija skaidri redzams.
Nesapratu, kas vainas manai spēlei.
Cerēju, ka Jurga pieskries, uzmundrinās,
un viss nokārtosies,
bet notika pretējais.
Kājas trīcēja, rokas smagas.
Pirmajā puslaikā Jurga neieradās.
Tagad mums būs vējš. Saņemieties un spēlējiet viņu pusē.
Neļaujiet viņiem sist! Tā ir setbumba, negriezieties!
Tagad malas uzbrucēji. Sarunājieties, palieciet pie savējiem!
Rim, neņem bumbu, taisi huku, lai mums vairāk spēka.
-Rim, nolādēts, klausies! -Klausos.
-Kopā! Viens, divi, trīs! -"Rati"!
Mēs neiedomājāmies, ka zaudēsim.
Mēs vienmēr bijām vīrieši pret zēniem.
Mēs vienmēr uzvarējām.
Ne tikai uzvarējām. Uzvarēt līgā bija gandrīz aizvainojums,
jo neviens nebija mūsu līmenī.
Bijām pirmā komanda, vienīgā komanda.
Tad iedomājieties kaunu, kad jūs apstrādā,
kā mēs apstrādājām visus pārējos.
Nē, to nevarēju iedomāties. To nespēju saprast.
Visas mūsu iepriekšējās uzvaras sāka šķist apkaunojošas.
Kāda jēga no tām, ja tagad ir šādi?
Ja katra uzvara būtu svarīga sajūta būtu labāka,
un pieņemt zaudējumu nebūtu tik grūti.
Tagad es raustos kā reivā.
Paskaties, kā tev šis?
-Bēres. -Uz izlaidumu iesi treniņtērpā?
-Mammu! -Varbūt sarkano?
-Labāk melno. -Tu teici, ka nevēlies bēres.
Labi, pielaikosim šo.
Labi, bet sarunāsim, ka bez šlipses.
Lietuviešu valodas skolotāja cenšas iestāstīt,
ka grāmatu lasīšana palīdz izprast dzīvi.
Taču patiesībā tā nav.
Tu dzīvo, centies kaut ko sasniegt, un tad viss beidzas.
Pēkšņi un bez paskaidrojuma.
Tagad es zinu, ka dzīve ir idiote.
Tu pienāc, un tā iebliež pa zobiem. Tāpat, smiekla pēc.
Bet vairs nebija jautri, tikai putra smadzenēs,
dusmas un bailes, ka esi kaut ko palaidis garām.
Un tu patiešām kaut ko palaidi garām,
jo dzīve ir ne tikai idiote, bet blēde, fufelis.
Ja lenti galvā patin atpakaļ, tu beidzot saproti,
ka visu laiku dzīvo viltus un blēžu pasaulē.
Varbūt es biju gatavs pieņemt, ka šeit nekas nav īsts.
Īstās lietas kaitina mūs vēl vairāk.
Es varēju iestāstīt sev, ka tā ir labāk.
Vienkārši visu dari pats, kā tev patīk.
-Minde. Nobildēsimies? -Protams.
Tēti!
Šodien iesiet pie Maksa?
-Gribi dejot? -Nesapņo.
-Paldies. -Paldies.
-Žēl. -Kur iestājies?
Juristos. Minde studēs starptautiskās attiecības.
Stulbeņi.
-Un tu? -Grāmatvežos.
-Forši. -Forši.
-Minde. -Ko?
-Labi, uz redzi. -Labi.
-Ko skaties? -Neko.
Prātoju, kādas viņai šodien biksītes?
Vecmāmiņas aizkari? Vai ar zemenēm?
Par ko tu runā?
-Tu esi muldoņa. -Lai paliek.
-Šodien iesi pie Maksa? -Vai ir varianti?
-Man pauti nosvīduši. -Es neuzvilku apenes.
Velns, Minde.
Līdz Kuršēniem ar nosvīdušiem pautiem. Drīz iebruksim pie viņiem.
Klausies, uzzīmēsim plakātu. Minde bez jumta.
Un Rims bez pautiem?
Principā nekas nenotika.
Es vienmēr gaidīju kaut kādu notikumu.
Kaut ko, kas notiks un mainīs visu.
Vienmēr šķita, ka esmu labākais un vienmēr uzvarēšu.
Un tagad? Kādi varianti man bija?
Es vairs nerakstu. Neko darīt.
-Ko tu grasies aprakt? -Ko? Piķi, visu.
Ja šie nāks meklēt, nebūs ko ņemt.
Tad ieliec arī manējo.
-Gribi atstāt alu rītdienai? -To gribu tagad.
Labi.
Velns, aizmirsām tavu pleijeri.
Uzskati par savu. Vari ņemt. Man to nevajag.
-Nopietni? -Jā, nopietni.
-Es gribu dzīvot bez trokšņa. -Paldies.
Dod.
Klausies, kā gāja ar to džemperu biznesu Krasnojarskā?
Viņi paņēma visus džemperus.
-Pat neizkāpa no vilciena. -Velns.
-Es atdošu tev piķi. -Aizmirsti.
-Nē, nopietni. -Es arī nopietni.
Es domāju doties uz Indiju.
-Ko smejies? -Es nesmejos.
-Kāpēc uz Indiju? -Tā ir interesanta.
Sēdi klusumā. Ievērtē eremītus. Mācies jogu.
-Gribi pievienoties? -Kā tad.
Mēģināšu stāties Klaipēdā, tur vēl esot brīvas vietas.
-Un kā ar Moniku? -Monika ir Viļņā.
-Un kā ar tevi? -Es esmu Dienvidu rajonā.
Klau, kā ar tavu plānu B?
Plāns B devās uz "Mīlas parādi".
Brūss Lī teica, ka ir jābūt kā ūdenim.
Es gandrīz tāds biju. Un kas sanāca?
Nekas.
Viss vienkārši aizplūda.
Varbūt jums ir pildspalva?
Lai paliek.
-Velns, alus... -Klausies, klausies!
Es gribēju, lai esam tikai divatā,
bet viņa teica: "Ej tu!'
Es griezos kā laiva bez kartes.
Un iebliezu tur, kur sāp.
Tad... viņa iedūra man sirdī.
Tāpēc uzsitu viņai uz pleca un teicu: "Malacis!"
Neredzot izeju, es atgrūdu viņu, lai atvilktu elpu.
Un?
-Man nepatīk nāve. -Jā.
Tulkoja: Ieva Sipola Iyuno