Přeložila Zíza Repliky ze Strýčka Váni byly převzaty z oficiálního překladu od Leoše Suchařípy, 2. vydání 2005. Repliky z Čekaní na Godota taktéž, přeložil Patrik Ouředník, 1. vydání 2005.
Čas od času
se začne vkrádat do Jamagova domu.
Jamagova?
Jméno její první lásky. Spolužák ze střední školy.
Není si vědom, že ho miluje.
Nechce, aby o tom věděl, takže jí to nevadí.
Ale chce o něm vědět víc.
Chce o něm vědět všechno,
aniž by on věděl o ní.
Tak se k němu vkrádá.
Správně.
Když je Jamaga ve škole, předstírá, že je nemocná a odchází dřív.
Jamaga je jedináček a jeho otec je klasický kravaťák.
Jeho máma je učitelka.
Takže ta holka ví, že přes den doma nikdo není.
Jak se tam vkrade? Vždyť je to obyčejná puberťačka.
Tipuje a hledá pod květináčem u vchodových dveří.
Je tam klíč.
Taková nerozvážná rodina.
Použije ho, aby se dostala do domu.
Vyjde nahoru a otevře dveře.
Číslo na fotbalovém dresu na věšáku jí prozradí, že je to jeho pokoj.
Pokoj je na sedmnáctiletého kluka dobře uklizený
a ona tuší, že má panovačné rodiče, zejména matku.
Nadechne se.
Pozorně naslouchá.
Slyší ticho.
Místnost se zaplní výrazným tichem, jako když se nasadí naslouchátko.
Lehne si na Jamagovu postel.
Zadržuje nutkání masturbovat.
Proč? Limity televizního seriálu?
Ne.
Má svá vlastní pravidla.
Věci, které si dovolí nebo nedovolí dělat.
Může se vplížit do jeho domu, ale nesmí tam masturbovat.
Správně.
Pak mu v pokoji nechá nepoužitý tampon.
Tampon?
- To jsi říkala. - To je tak divný.
Víc než obvykle. Dá se to zadaptovat pro televizi?
Neboj se. Producent říkal, že je to pro inovativní noční vysílací čas.
Když to říkáš.
Tak vytáhne ze školní tašky nepoužitý tampon
a vloží ho do zásuvky jeho psacího stolu.
Co když to najde jeho přehnaně starostlivá máma?
Při té představě pocítí nával vzrušení.
Je zvrhlá.
Tampon je důkaz, který svědčí o tom, že tam opravdu byla.
Důkaz.
Poté se dál čas od času k němu vkrádá.
Je si vědoma rizik.
Je to typ, kterému rodiče a učitelé důvěřují,
takže je v sázce hodně.
Přesto si nemůže pomoct.
Nemůže přestat.
Čichá v jeho pokoji a touží po sebemenší známce jeho vůně.
Když odchází, vždycky si z jeho pokoje vezme nějaký suvenýr.
Tužku nebo něco, čeho si nevšimne, že je pryč.
A na oplátku mu nechá nějaký důkaz své přítomnosti.
Ve své nejodvážnější chvíli
si sundala spodní prádlo a uložila ho hluboko do jeho komody.
Má pocit, že se postupně mísí tím, že si vyměňují takové drobnosti.
A že mu dává sílu, aby unikl matčině kontrole.
To je pro dnešek vše.
Aha.
Chceš slyšet zbytek?
Jo, chci.
Mám počkat, nebo to mám napsat? Co myslíš?
Ještě můžeš počkat.
Jo, taky chci slyšet zbytek.
Fakt nevíš, co bude dál?
Fakt, jako vždycky.
No, myslel jsem, že tentokrát jde možná o tvou první lásku.
Samozřejmě, že ne!
Díky.
- Dobrý den. - Dobrý den.
Kdy to dneska začíná?
V půl sedmé. Otevírají v šest.
Nevím, jestli včas stihnu skončit.
Nemusíš to hrotit. Neměla bys z práce chvátat.
Ale mně se chce. Chci to vidět.
- Hodně štěstí. - Díky.
Není k ničemu.
Říkáš, že musíme bejt zítra zpátky?
Jo.
Vemem pořádnej provaz.
Snad.
Dando.
Jo.
Já už takhle nemůžu.
Ano. To se říkává.
Co kdybysme šli od sebe? Možná by to bylo lepší.
Zítra se oběsíme.
Ledaže by přišel Godot.
A když přijde?
Budeme spaseni.
Tak jdem?
Natáhni si kalhoty.
Cože?
Kalhoty.
Ano?
Mohu jít dál?
Jasně.
Co je?
Bylo to skvělé.
Jo? To jsem rád.
Můžu ti někoho představit?
Jo, až se převlíknu...
Takacuki.
Dobrý den, já jsem Takacuki.
Vaše žena mě sem pozvala.
Neříkej vaše žena.
Často vás vídám v televizi.
Děkuji.
Je i v mém novém seriálu. Dobrá role.
Vždycky je to dobrý.
Lepší než kdy jindy. Hraje milostný objekt hlavní hrdinky.
Ano.
Když jsem se na produkční schůzce zmínila o tvojí hře,
tak mi řekl, že chce přijít.
Slyšel jsem o vašich metodách a zaujalo mě to.
Jsou tak odlišné. Používáte víc jazyků.
Nejsem si jistý, jestli to tak mohu hodnotit, ale dojalo mě to.
Opravdu? Ty jsi vážně zvláštní, Takacuki.
Oto, prosím vás.
Je to pravda.
Ano, děkuji.
Neděkujte mi.
Musím se převléknout, počkejte venku.
Omluvte mě.
Dobrá práce.
Promiň, vzbudil jsem tě?
Musíš být unavená.
V devět mi to letí z Narity, musím běžet.
Měj se.
Ty taky.
Mohla jsi zůstat ležet.
Na. Strýček Váňa.
Nahrála jsem to. Bude se ti to hodit, že jo?
Díky.
Zmeškáš let.
Měj se. Dávej na sebe pozor.
Ty taky.
Vezmi si, chlapče.
Ani nemám chuť.
Na vodku taky ne?
Nikdo neví, jak se cítím.
Celé noci nespím ze vzteku,
že jsem tak hloupě promarnil čas,
zatímco jsem mohl mít všechno,
co mi dnes moje stáří odpírá!
Strejčku, ty nás nudíš.
To vypadá, jako bys něco vytýkal svým bývalým názorům...
Ale ty za nic nemůžou,
za všechno si zodpovídáš ty sám.
Kvůli studené vlně byl váš let zrušen.
- Ahoj. - Ahoj. Dorazil jsi v pořádku?
Jo.
Zítra ti to začíná?
Jo.
Co hotel? Vyhovuje ti?
Všechny jsou stejné.
Ochutnej některou z vladivostockých specialit.
Co třeba?
Nevím, proto ti to říkám.
Jsi líná.
O týden později
Prostě pětadvacet let mlátí prázdnou slámu.
A přitom to sebevědomí! Ty nároky! Vykračuje si jak polobůh.
Mně se zdá, že mu závidíš.
Ano, závidím!
A ten úspěch u žen!
Žádný donchuán nepoznal tak dokonalý úspěch.
Jeho první žena, má sestra,...
No tak.
To je ale úleva.
Jsem v pořádku.
Opravdu ti nic není?
Ještě nevím.
Vyšetřili mě. Ještě čekám na výsledky.
Glaukom v levém oku.
Glaukom?
Poškození zrakového nervu způsobující částečnou ztrátu zraku.
Ztráta zraku jednoho oka je těžko zjistitelná, protože se druhé oko přizpůsobí.
Což znamená, že to nemá vliv na každodenní život
a než si toho člověk všimne, je už často pozdě.
Měl jste štěstí, že se na to přišlo včas.
Můžu řídit?
Není to nemožné.
To znamená, že můžu?
Ano, pokud se vaše příznaky nezhorší.
Jak se to léčí?
Základní příčina glaukomu je stále neznámá, takže se nedá vyléčit.
Cílem je zpomalit další postup.
Tyto oční kapky snižují oční tlak.
O účinku můžete pochybovat, ale pokud je přestanete používat, ztratíte zrak.
Ujistěte se, že je používáte dvakrát denně.
Zesnula 25. února 2001
Chtěla jsi dnes řídit, že jo?
Proč?
No, tak právě ti opravili auto.
Mám tě moc rád, ale...
Cože tak najednou?
Jednu věc nemůžu vystát.
Jakou?
To jak řídíš. Dívej se dopředu, prosím.
Proč jsi před chvílí nezměnila jízdní pruh?
Hele, to by se dalo považovat za verbální obtěžování.
Upřímně řečeno...
chtěl jsi ještě děti?
Já nevím.
Nikdo ji přece nemůže nahradit.
Ale mohli jsme je mít rádi stejně.
Nemá smysl, abych chtěl něco, co ty nechceš.
Promiň.
Není to tvoje chyba. Rozhodli jsme se společně.
Takže je to v pořádku.
Opravdu tě mám moc ráda.
Díky.
Jsem moc ráda, že jsi se mnou.
Jednoho dne si vzpomene na svůj předchozí život.
Myslíš tu holku, co se vkrádá do cizího bytu?
V minulém životě bývala mihulí.
Mihulí?
Byla to vznešená mihule.
Nepila krev ryb,
které jí proplouvaly nad hlavou, jako to dělaly jiné mihule.
Připevnila svou tlamu podobnou přísavce ke kameni na dně řeky
a nedělala nic jiného, než že se tam houpala.
Dokud nezchřadla
a opravdu byla jako říční tráva,
přitisknutá ke kameni.
Nepamatuje si, jak zemřela.
Zemřela hlady?
Sežraly ji jiné ryby?
Jediné, co si pamatuje, je, že se houpala na dně řeky.
V Jamagově pokoji to najednou pochopí.
To, co dělá tady, je stejné.
Nemůže se od jeho pokoje odtrhnout, stejně jako se přimkla ke dnu moře.
Když o tom tak přemýšlí, to ticho v tomhle pokoji
je velmi podobné tomu pod vodou.
Čas se zastavil.
Minulost a přítomnost mizí.
A ona...
se znovu stane mihulí.
Ona...
začne masturbovat na Jamagově posteli.
Svléká si všechny vrstvy oblečení, jednu po druhé.
Zakázala si to,
ale teď nemůže přestat.
Padající slzy
smáčí polštář.
Myslí si, že ty slzy jsou její dnešní důkaz.
Vtom někdo přijde domů.
Dole se otevřou dveře.
Pak si všimne, že se za oknem začíná stmívat.
Je to Jamaga?
Nebo jeho otec?
Jeho matka?
Slyší, jak ta osoba stoupá po schodech.
Je po všem.
Ale teď už může konečně přestat.
Konečně to všechno skončí.
Konečně může uniknout karmě z předchozího života.
Stane se z ní nový člověk.
Dveře se otevřou.
Ani úhoř, ani ryba!? Mihule.
Pamatuješ si včerejší příběh?
Omlouvám se, moc ne. Byl jsem v polospánku.
Aha.
Promiň.
To jen znamená, že to nestálo za zapamatování.
Musím jít.
Máš na dnešek nějaké plány?
Učím na semináři. Neříkal jsem ti to?
Ne.
Promiň.
Řídíš?
Jo, přesně tak.
Promiň, pořád jsem je měla.
Díky.
Zvládneš to?
- Budu v pohodě. Měj se... - Júsuke.
Až se večer vrátíš, můžeme si promluvit?
Samozřejmě. Proč se ptáš?
- Hezký den. - Tobě taky.
Je profesorovi věrná?
Bohužel ano.
Proč bohužel?
Protože je to věrnost skrznaskrz falešná.
Je v ní spousta rétoriky, ale žádná logika.
Ve dne v noci jako přízrak
mě dusí myšlenka,
že můj život je nenávratně pryč.
Minulost žádná, promarněná v nesmyslných maličkostech,
a přítomnost tak absurdní
že je to strašné.
Tady máte můj život a mou lásku: kam ji mám dát,
co s ní mám dělat?
Když mluvíte o své lásce,
začínám cítit, že jaksi hloupnu
a nevím, co říct.
Ach božíčku, božíčku...
Dítě moje,
nemáme to lehký!
Kdybys věděla, jak mi je!
Nic naplat, musíme žít!
Budeme žít, strejčku.
Bude to dlouhá řada dní
a dlouhých večerů;
budeme trpělivě snášet, co nám osud přichystá;
budeme muset pracovat na jiné,
teď i ve stáří, pořád pracovat,
a až přijde naše hodinka,
tiše umřeme
a teprve tam, za hrobem, řekneme,
že jsme trpěli,
že jsme plakali,
že jsme to neměli lehký...
Oto.
Haló?
Prosím, pošlete sanitku.
Pohřeb Kafuku Oto
Bylo to náhlé... že prý krvácení do mozku.
Prostě pětadvacet let mlátí prázdnou slámu.
A přitom to sebevědomí! Ty nároky! Vykračuje si jak polobůh.
Mně se zdá, že mu závidíš.
Ano, závidím! A ten úspěch u žen!
Jeho první žena, má sestra,
krásná, krotká bytost, čistá duše jak nebe bez mráčku,
a milovala ho tak,
jak můžou milovat jenom andělé bytost stejně čistou a krásnou.
Jeho druhá žena, krásná, rozumná, ale dala mu své mládí.
Proč? Za co?
Je profesorovi věrná?
Bohužel ano.
Proč bohužel?
Protože
je to věrnost
skrznaskrz falešná.
Váňo...
já nemám rád, když takhle mluvíš.
Vždyť přeci...
Zmlkni, Voplatko!
Dovol, Váňo. Žena mi utekla s milencem...
O 2 roky později
Samozřejmě.
Zdá se mi,
že pravda,
ať už jakákoli,
přece jenom není tak strašná
jako nejistota.
Hirošimské divadlo umění a kultury
- Nejste unavený po dlouhé cestě? - Vůbec ne.
Dlouho jsme se neviděli, paní Juzuharo.
Dovolte, abych vás představila. Náš dramaturg Junsu.
Psali jsme si e-maily.
Jak jsme si skrze e-maily vysvětlili,
váš pobyt bude trvat dva měsíce, do prosince, počínaje dneškem.
Šest týdnů zkoušek a dva týdny představení.
Konkurzy začínají už zítra.
Tady jsou konkurzní protokoly.
Děkuji.
Informovali jsme divadla po celé Asii
a obdrželi jsme žádosti z Koreje, Číny, Hongkongu,
Tchaj-wanu a Filipín.
Ano.
Budu tlumočit korejštinu.
Lidé, kteří umí anglicky, s vámi budou komunikovat přímo.
Ano.
Herci ze zámoří byli doporučeni projektovými řediteli místních divadel.
A také jsme obdrželi mnoho žádostí z Japonska.
Dokonce i já poznávám některé tváře.
Podívám se na to. Už se nemůžu dočkat.
Nyní se můžeme přesunout.
Našli jsme místo vzdálené asi hodinu jízdy autem, přesně jak jste si přál.
Děkuji.
Když už jste tady, jedná se o bydlení na ostrově.
Na ostrově?
Také jsme pro vás podle našich regulí najali řidiče.
Takže náš řidič bude řídit vaše auto, je to v pořádku?
Co se toho týče... Auto si budu řídit sám.
Mám pojištění. Prosím, nevadí mi to.
Nejde tak ani o vaše nepohodlí. Nemůžeme vás nechat řídit.
Co tím myslíte?
V minulosti tu jeden umělec způsobil nehodu.
Aha.
Bylo to hrozné. Od té doby se stalo pravidlem
zajistit řidiče pro naše stálé umělce, bez výjimky.
Během řízení si procházím své repliky.
Rutina je pro mě důležitá.
Proto jsem vás požádal, abyste mi zamluvili hotel v určité vzdálenosti.
Omlouváme se.
Měli jsme vám to vysvětlit jasněji.
Je na to vyčleněný rozpočet, takže ho divadlo musí využít.
Pokud vás to strachuje, můžete si našeho řidiče vyzkoušet.
Ale nebojte se, je velmi zkušený.
Pojďme.
Děkujeme za pochopení.
Pojedu za vámi služebním vozem.
Řídit bude ona.
Jmenuju se Watari Misaki.
Tohle je pan Kafuku, náš divadelní režisér.
Divadlo ji najímá každý rok. Silnice zná jako své boty.
Je to výborná řidička.
Těší mě.
Promiňte, ale ještě jsem nesouhlasil s tím, abyste mi dělala řidiče.
Nevadí, když budete řídit na zkoušku?
Nevadí.
Ne, přece jen budu řídit já.
Omlouvám se.
Je to proto, že jsem mladá žena?
To není ten důvod.
Tohle auto je dost staré a má své mouchy. Napoprvé to není snadné.
Velmi dobře.
Pakliže se nebudete během jízdy cítit bezpečně, převezmete řízení.
Šlo by to?
Chcete sedět na místě spolujezdce?
Je auto...
řádně seřízené?
Ano, je.
Promiňte, ale říkal jste, že je to staré auto, tak jsem se musela ujistit.
Jezdím s ním 15 let a žádné problémy.
Rozumím.
Mohla byste pustit kazetu?
Kazetu?
Ano.
Jdu pryč!
Žádám vás, pane Vojnickij, abyste okamžitě přestal! Slyšíte?
Nepřestanu!
Moment! Ještě jsem neskončil!
Tys mi zničil život!
Já nežil, ne!
Tobě jsem zavázán,
že jsem zabil nejlepší léta svého života.
Můj úhlavní nepřítel jseš ty!
Ty nulo!
Jestli je statek tvůj, tak si ho nech,
já se bez něho obejdu!
V tomhle pekle já už nebudu ani minutu!
Kdo tohle má vydržet?!
Měl jsem talent, odvahu, nebyl jsem hloupý...
Kdybych býval žil normálně, moh ze mě být třeba Schopenhauer nebo Dostojevskij...
Panebože, jak z toho!
Já se zblázním...
Maminko, jsem zoufalý!
Poslechni Alexandra!
Maminko! Co mám dělat?
Ne, radši nic neříkejte. Já vím sám, co mám dělat!
Ty na mě do smrti nezapomeneš!
Vezmu to.
Co myslíte?
Moře Seto'uči je klidné a krásné.
Myslel jsem její řízení.
Přijedu pro vás zítra v osm ráno.
Dobře. Omlouvám se, že je to tak brzy.
To vůbec nevadí.
Mám pustit kazetu?
Ano, prosím.
Strejčku, ty máš v očích slzy!
Jaké slzy? Žádné slzy... pitomost...
Teď ses na mě podívala jako nebožka tvá matka.
Milá Soňo... Sestra...
Má milá sestra... Kdepak teď je?
To je vaše stará nemoc.
Nebožka Soniččina matka kolikrát
celý noce nespala,
trápila se...
Pojďme, Marino.
Hej, ještě jsem nedokončila své repliky.
No jo.
Já taky sotva na nohou stojím, tak mě pálí, že... tak pálí...
- Dobře, moc vám děkuji. - Děkuji.
Další, prosím.
Dobrý den.
Jsem Takacuki Kódži. Zkouším to na Astrova.
Oba jste si vyžádali stejnou scénu, tak ji zahrajte jako pár.
Ano.
Takže ona je Jelena, a odkud?
Od vy se vyznáte.
Ano.
Nerozumím tomu, co říká. Nevadí, když se budu řídit pocity?
Ano, jen do toho. Začněte kdykoliv.
Vy se vyznáte!
Jak to myslíte?
Vyznáte se!
No prosím, Soňa se trápí, ochotně připouštím,
ale...
Jak to myslíte?
Víte velice dobře,
proč sem jezdím každý den...
Proč a kvůli komu sem jezdím, to vy víte velice dobře.
- Jsi dravec, má milá... - Dravec?
Já naprosto nechápu.
Jste nádherná, hebká kolčava...
Musíte prostě mít oběť!
Vy jste se zbláznil!
Odvahu!
Nejsem zdaleka tak špatná a nízká, jak se domníváte!
To vám přísahám!
Nepřísahejte! K ničemu to není.
Jste překrásná!
Bože, ty vaše ruce!
Nezapomínejte se!
Vidíš přece,
že je to nevyhnutelné.
Neničte mě...
Pusťte...
Přijeď zítra do revíru
asi tak ve dvě.
Ano? Platí?
Ano? Přijedeš?
Pusťte mě!
To stačí. Omlouvám se.
Děkuji.
Další osoba je poslední. Je trochu odlišná.
Pojďte dál.
Jmenuje se I Juna.
Říkala, že používá korejskou znakovou řeč.
Rozumíte tomu?
Ano.
Tuto scénu si nikdo jiný nevybral, takže budete na konkurzu sama.
Slyší.
V případě potřeby přeložím vše do korejštiny.
Bude to v pořádku?
Ano.
Začněte prosím.
Strýčku, ty jsi vzal morfium?
Vrať to.
Proč nás lekáš?
Vrať to, strejčku!
Možná že mi není o nic líp než tobě,
ale nezoufám si.
Snažím se a vydržím to, dokud můj život neskončí sám od sebe...
Vydrž
i ty.
Váňo, můj milý strejčku!
Vrať to!
Přece nebudeš tak zlý,
slituješ se nad námi.
Vydrž to, strejčku! Vydrž to!
Děkuji.
Na roli Váni se moc lidí nepřihlásilo.
Máte pravdu.
Všichni si asi myslí, že tu roli budete hrát vy.
Omlouvám se, už je dost pozdě.
To nevadí.
Serebrjakov, Roy Lucelo.
Jelena, Janice Chang.
Soňa, I Juna.
Vojnická, Komagata Kaoru.
Váňa, Takacuki Kódži.
Astrov, Rjú Čongui.
Tělegin, Kimura Takaši.
Marina, Etó Jumi.
To je vše.
Promiňte. Chcete, abych hrál Váňu?
Ano.
Máme docela velký věkový rozdíl.
Můžete nosit make-up. Role nemusí vždycky odpovídat skutečnému věku.
Pokud nechcete, stačí to nepodepisovat.
Role připadne někomu jinému.
Až podepíšete smlouvu, začneme číst scénář.
Vynikající! Úžasné!
To je ale úžasný výhled.
Výhled je vskutku nádherný, Vaše Excelence.
Pane Kimuro, řekněte to prosím pomaleji.
- Ještě pomaleji? - Ano.
A vyslovujte zřetelněji, aby vás všichni slyšeli.
Ano.
Pokračujte.
Výhled je vskutku nádherný, Vaše Excelence.
Dámy a pánové, čaj je připraven.
Poslouchat váš hlas...
Tiše, mohli by vás uslyšet.
Nechte mě mluvit o mé lásce, neodhánějte mě,
už jen to pro mne bude velikým štěstím...
To není k vydržení...
Děkuji. Tady pro dnešek skončíme. Dobrá práce.
Není ti zima?
Vůbec ne.
Příště...
Ano?
Mohla bys na mě čekat v autě, pokud budu mít zpoždění?
Je mi to nepříjemné, když vím, že tu čekáš v mrazu.
Ne, děkuji.
Vím, že si toho auta vážíte, takže si v něm neodpočinu.
Pokud to víš, tak je to bez problému.
Stačí kouřit venku.
Dobře. Jen když bude fakt moc velká zima.
Mám pustit kazetu?
Ano.
Ale dovolte mi jako starému člověku jednu radu, než se rozloučíme.
Důležité je pracovat.
Musíte pracovat dál.
Pane Kafuku.
Mohl bych vás pozvat na skleničku? Mám tu i auto.
Budeš řídit?
Ano, pokud by vám to nevadilo, co takhle zajít do baru v mém hotelu?
Dneska se to trochu protáhne.
To nevadí.
Tak já si dojdu pro auto.
Prosím, jeďte za mnou.
Abych se přiznal, občas na internetu hledám vaše jméno.
Tak jsem našel ten konkurz
a ten den byl nejzazší termín. Není to úžasné?
Proč se o mě zajímáš?
Moc se mi líbilo hrát podle Otiných scénářů.
Říkat její repliky mě bavilo.
Moje divadelní projekty a Otiny scénáře jsou dvě rozdílné věci.
Ano.
Ale když jsem tehdy viděl vaši hru,
měl jsem pocit, že to, co děláte vy dva, je totéž, i když různými způsoby.
Jak to myslíš?
Těžká otázka.
Mám pocit, že si oba ceníte
drobných detailů, kterých si lidé ani nevšimnou.
Popravdě to mám rád.
Ale to bych nepoznal, kdybych podle Otiných scénářů nehrál.
Když jsem viděl pozvánku na konkurz, věděl jsem, že tohle je moje jediná šance.
Nevím, jestli to víte, ale teď pracuju na volné noze.
Vím. I když v mém případě jsem tě nemusel hledat na internetu.
Aha.
To je trapné.
Hloupé.
Byl jsi hvězda.
Ne, byl jsem falešně obviněn.
Děláš takové věci často?
Co myslíte?
Se ženami, které sotva znáš.
Nedělám.
Ne?
Taky vás musí oslovovat spousta žen.
Stačí říct ne.
Já to taky nedělám jen tak s někým.
Copak se vám nestalo, že by přeskočila jiskra a chtěl jste víc?
Sex není jediný způsob, jak někoho poznat.
Ale některé věci nemůžete poznat, dokud ho nemáte.
- Jako třeba co? - Jako třeba...
Co je?
To jen, že..
Proč se o tom s vámi bavím?
Oto musela být šťastná s takovým manželem, jako jste vy.
Kdo ví.
Jestli vám to nevadí, mohl byste mi o ní něco říct?
Co třeba?
Jak jste se seznámili,
jak psala své scénáře,
o čem jste se běžně bavili. Cokoli.
Je mi jasné, co si myslíš.
On a já sdílíme stejnou bolest, protože...
jsme milovali stejnou ženu.
Takl to není. Byla to jen neopětovaná touha.
Byl jsi do ní zamilovaný.
To nepopírám.
Byla úžasná. Velmi úžasná.
Jo.
Proto vám závidím, pane Kafuku.
Odpusťte mi to.
Závidíte...
mně?
Prosím vás.
Fotil jsi to, že jo?
Právě jsi něco vyfotil.
Smaž to.
Co je s tebou?
Už půjdu.
Ano.
- Účet, prosím. - Ano, pane.
Omlouvám se.
A to jsem vás sem pozval.
To je dobrý.
Jsem rád, že jsem teď tady a že můžu vystupovat pod vaším vedením.
Věřím, že nás Oto svedla dohromady.
Těším se na zítřejší spolupráci.
Jo. Uvidíme se zítra.
Co seš dneska takovej zaraženej?
Je ti ho asi líto, profesora, co?
Dej mi pokoj.
Anebo ses nám zamiloval. Do profesorky.
Jelena je má přítelkyně.
Už?
Co tím chceš říct, už?
Stop.
Pořád až moc emocí?
Rjú to dělá dobře. Napodob ho. Pokračuj.
Žena může být přítelkyní muže jen v tomto pořadí:
nejdřív známá,
potom milenka a pak už přítelkyně.
Nechutná filozofie.
Takacuki.
Zkus se soustředit na svůj text. Stačí, když si ho přečteš.
Nejsme roboti.
Co tím myslíš?
Samozřejmě, že budeme postupovat podle instrukcí, ale nejsme roboti, tak půjde nám to líp, když budeme vědět, co po nás chcete.
Nemusí vám to jít líp.
Prostě jen čtěte ten text.
Tak od místa, kde jsme skončili.
Vedle? Zase vedle?
Zatraceně...
Aby ho čert vzal...
Odvezte mě pryč! Odvezte nebo zabijte, ale...
já tady nemůžu zůstat, nemůžu.
Panebože, co to dělám! Co to dělám!
Bábinko! Bábinko!
To je pro dnešek vše. Dobrá práce.
Pane Kafuku.
Ano?
Mohli bychom udělat malý rozhovor na web divadla?
Ano.
Potřebujeme video, takže pojďme někam ven.
Jediné, co děláme, je, že čteme text.
Kdy se začneme hýbat?
Upřímně, ty cizojazyčné části mě uspávají.
- Mě taky! - Mě taky.
- I když ne ve špatném slova smyslu. - Jo, je to jako poslouchat sútry.
Zní to jako požehnání, když to vždycky poslouchám.
Junsu, kde ses naučil japonsky?
Studoval jsem dva roky nó v rámci postgraduálního studia na Wasedě.
Korejština, angličtina, japonština a znaková řeč. To je úžasné.
Japonština a korejština mají podobnou gramatiku, takže se stačí naučit slovíčka.
Angličtina se mi líbila už od malička.
Kdy ses naučil znakovou řeč?
Pane Kafuku, nabídl jste mi, že mě odvedete domů.
Mohu vás dnes pozvat na večeři?
Ne, nechci rušit.
Musím se vám za něco omluvit.
- O co jde? - To vám bude jasné, až tam dorazíme.
Oba dva pojďte prosím dovnitř.
Jdeme. Asi tě nechce nechat čekat hladovou.
S tím si nemusí dělat starosti.
Já bych si je nedělal. Ale on určitě bude.
Jdeme.
Moje žena.
Říká, že mi je to podobný.
To je ošklivý.
Tyhle brambory jsou ze zadního dvorku. Vypěstovala je.
Za tohle jsem se vám chtěl omluvit.
Proč jste mi to neřekl?
Bála se, že byste ji těžko mohl odmítnout, kdybyste věděl, že je to moje žena.
Ne, já...
Je mi jasné, že byste to neřešil.
Ale mlčeti zlato.
Abych odpověděl na vaši otázku, znakovou řeč jsem se naučil, až co jsem se s ní seznámil.
Chtěl jsem se s ní domluvit, tak jsem se ji naučil.
To je úžasné.
Původně je to tanečnice
a já jsem byl koordinátorem, když její taneční soubor vystupoval v Pusanu.
Láska na první pohled.
Ale to je tajemství.
Proč Hirošima?
Před třemi lety mě sem pozvali na divadelní festival.
A Juna přišla s vámi?
Ano. Když jsem dostal tu nabídku, zvažoval jsem, jestli má jít se mnou, nebo ne.
V Koreji má rodinu a přátele, kteří umí znakovou řeč.
Myslel jsem, že tady bude osamělá.
Ale napadlo mě, že ji můžu poslouchat jako sto různých lidí.
Měl jsem pocit, že jsem jediný, kdo ji může podpořit.
Proč jste se rozhodla zúčastnit se konkurzu?
Otěhotněla jsem a na chvíli s tancem přestala,
ale potratila jsem.
I když jsem chtěla znovu začít, tělo odmítalo tančit.
Tehdy mi o vás manžel řekl a navrhl mi, abych to zkusila.
Děkuji.
Jsou zkoušky těžké?
Proč se mě ptáte na něco, na co se ostatních neptáte?
Nemusíte na mě být hodnější než na ostatní.
To, že lidé nerozumí mým slovům, je pro mě normální.
Ale já vidím a slyším.
Někdy díky tomu rozumím mnohem víc než jen slovům.
To je na našich zkouškách důležité, ne?
Ano.
Takže právě teď si každý den velmi užívám.
Čechovův text se do mě vlévá
a pohybuje mým tělem, které bylo předtím zaseknuté.
Jsem ráda, že jsem si dodala odvahu.
To rád slyším.
Nevadí vám pálivé jídlo?
Nevadí, je to dobré.
Jak řídí?
Báječně.
Zrychluje a zpomaluje tak plynule, až to skoro necítím.
Někdy zapomínám, že sedím v autě.
Už mě vezlo hodně lidí, ale nikdy to nebylo tak příjemné.
Jsem rád, že mi byla přidělena jako řidička, tak to je.
Říká, ať nás herce aspoň jednou taky tak pochválíte.
To znamená pochválit?
Ano.
Děkuji za pozvání.
To Junsu nás pozval.
Je to krásný pár.
Teď jsem zvědavá na vaše zkoušky.
Na Junainu Soňu.
Hodněkrát jsem slyšela tu kazetu, tak jsem si celou dobu říkala, jaká asi jako Soňa je.
Klidně se přijď podívat.
Ne, děkuji. Omlouvám se.
- Přijď se na nás podívat... - Mám pustit kazetu?
Jo.
Vy jste vzdělaný a chytrý člověk, pane Vojnickij,
tak byste měl pochopit,
že svět se řítí do záhuby ne kvůli zločinům...
Nemáš toho už dost?
Ne.﻿
Líbí se mi ten hlas, tak proto.
Aha.
Čí je to hlas?
Mé ženy.
Aha.
Moje metoda spočívá v tom, že si opravdu zapamatuju úplně celou hru.
Tak to poslouchám pořád dokola.
Ve Strýčkovi Váňovi jsem už hrál, takže Váňovy role vynechávám.
Když řeknu svou repliku svým tempem, další replika začíná přesně na čas.
Páni.
To, co jsem říkal předtím, je pravda.
Zapomínám, že jsem v autě a zapomínám, že jsi tady.
Otravné, že?
Ne, je to práce.
Kde ses naučila řídit?
V rodném městě.
Ve vesnici Kami-džúnitaki na ostrově Hokkaidó,
tam potřebujete auto na všechno.
Aha.
Moje matka mě to naučila
a řídím už od základky.
Od základky?
Ano.
Moje matka pracovala v nočním klubu v Sapporu.
Jezdila tam vlakem, takže už od základky
jsem ji vozila na místní nádraží a zpět.
Nádraží bylo vzdálené hodinu cesty.
Odjely jsme z domu v pět odpoledne a v sedm ráno jsem ji vyzvedla.
Během těch dvou hodin
chtěla moje matka spát.
Kdybych ji vzbudila tím, jak jedu, kopla by mě do zad
a pak zbila, jakmile bychom dojely.
Takhle
jsem se naučila jezdit po špatných cestách, aniž bych ji vzbudila.
Aha.
To, co jste řekl, mě moc potěšilo.
Není zač.
Jsem vděčná matce, že mě naučila řídit.
Sice to bylo pro její vlastní prospěch, ale naučila mě to pořádně.
Aha.
Ano.
Jistě to tak muselo být.
Řekneš mi čistou pravdu?
Samozřejmě.
Zdá se mi, že pravda,
ať už jakákoliv, přece jenom není
tak strašná
jako nejistota.
Podlehnout kouzlu takového člověka, zapomenout na všecko...
Možná že mě samotnou trošku přitahuje...
Ano, nudím se bez něho...
Žralo mě svědomí,
jako kdybych ho zabil schválně...
Sed jsem si,
takhle jsem zavřel oči a přemýšlím:
ti, co budou žít za sto let po nás
a pro které my teď klestíme cestu,
jestlipak si na nás aspoň vzpomenou?
Tak si pamatuj, že nevzpomenou, babi.
Lidi si nevzpomenou, zato pánbůh si vzpomene.
Děkuju. To jsi řekla hezky.
Omlouváme se za zpoždění.
Ve většině scén je buď Váňa nebo Jelena.
Pořád jsme opakovali to samé a konečně začali s nácvikem.
Moc se omlouvám.
Vlastně to tak bylo nejlepší.
Proč se vy dva taky trochu nerozhýbete?
Ve dne v noci jako přízrak mě
dusí myšlenka, že můj život je nenávratně pryč.
Minulost žádná, promarněná v nesmyslných maličkostech,
a přítomnost tak absurdní, že je to strašné.
Tady máte můj život a mou lásku: kam ji mám dát,
co s ní mám dělat?
Když mluvíte o své lásce, začínám cítit, že jaksi hloupnu
a nevím, co říct.
Promiňte, já nemám, co bych vám řekla.
Dobrou noc.
Pochopte přece, pochopte...
Stop.
Co si o tom myslíte?
Myslím, že byste to měl posoudit vy.
Hrozné.
Souhlasím s vámi. Mám pocit, že nám to během konkurzu šlo líp.
Víte proč?
Co kdybychom si znovu přečetli knihu?
Od začátku druhého dějství.
Mohu si to nahrát?
Samozřejmě.
Tak jo, můžete začít.
Kdo je to?
To jsi ty, Soňo?
To jsem já.
Pane Kafuku.
Omlouvám se za dnešek.
To nic.
Jenom jsme si povídali. Nic víc.
To sice tvrdíš, ale neumíš anglicky ani mandarínsky.
Ona neumí japonsky.
Správně.
Takže jsme nakonec...
Zamysli se nad sebou.
Omlouvám se.
Víc k tomu nemám co říct.
Mohla bys mě někam vzít?
Kamkoliv?
Z Hirošimy jsem toho ještě moc neviděl.
Nějaké místo, které se ti líbí, bude fajn.
Dobře.
Nevypadá to trochu jako sníh?
Kdybyste šel tudy přímo za nosem, dojdete k Památníku míru.
Linie mezi Dómem a památníkem se nazývá Osa míru.
Architekt, který navrhl tento objekt, vytvořil atrium tak,
aby bez přerušení pokračovalo až k moři.
Proč jsi přišla do Hirošimy?
Ne, to je jedno.
Za naším domem byl kopec.
Před pěti lety
došlo k sesuvu půdy kvůli přívalovým děšťům a náš dům byl zničen.
Při té nehodě zemřela moje matka.
Těsně předtím mi bylo 18 let
a právě jsem oficiálně dostala řidičský průkaz.
Auto bylo nepoškozené, takže jsem v něm po jejím pohřbu odjela pryč.
Takže je ti teď dvacet tři?
Ano.
Neměla jsem kam jít, tak jsem prostě pokračovala na západ.
Ale v Hirošimě se mi rozbilo auto a já neměla peníze na opravu.
Tak jsem začala jezdit s popelářskými vozy.
Řízení je jediná věc, kterou umím.
Plánuješ tu zůstat?
Nevím.
Moje příjmení Watari je po otci
a je časté v Šimane a v Hirošimě.
I když jsem ho teda nikdy nepoznala a ani nevím, jestli je naživu.
Aha.
Vaše příjmení Kafuku
je neobvyklé, že? Psáno znaky pro dům a hodně štěstí.
Je to jako příslib naděje.
Moje žena říkala to samé, než jsme se vzali.
Moje žena se jmenovala Oto.
Oto.
Oto, jako zvuk.
Kafuku ﻿Oto. To je ale jméno.
Hlavní důvod, proč váhala, jestli si mě vzít.
Její jméno pak znělo až moc nábožensky.
Zemřela před dvěma lety.
Krvácení do mozku.
Když jsem se vrátil domů, ležela na podlaze
a už se neprobrala.
Děsí tě teď ta páska?
Ne, vůbec ne.
Ve skutečnosti je to...
Omlouvám se!
Děkujeme!
To auto se mi líbí.
Je vidět, že s ním bylo zacházeno s péčí,
takže s ním chci taky jezdit opatrně.
Pojďme.
Dej mi něco! Panebože...
je mi sedmačtyřicet;
kdybych tu byl, řekněme, do 60, tak je to ještě třináct let.
Co budu dělat,
čemu se věnovat?
Takové pěkné počasí.
Ano.
Půjdeme támhle.
Co pláčeš, bláhová?
To nic, to já jen tak.
No tak, Soničko, přestaň... Blázínku, já se taky rozpláču...
Zlobíš se na mě,
protože si myslíš, že jsem si vzala tvého otce z vypočítavosti...
Jestli věříš přísaze,
tak já ti přísahám,
že jsem si ho brala z lásky.
Líbilo se mi, že je vědec a známý člověk.
Nebyla to skutečná láska, ale mně se přece tenkrát zdálo,
že je skutečná.
Nemůžu za to.
A tys mě od svatby nepřestávala
pronásledovat těma svýma chytrýma podezíravýma očima.
Už je mír.
Co bylo, bylo.
Neměla by ses tak dívat -
nehodí se to k tobě.
Člověk musí lidem věřit - jinak se nedá žít.
Řekni mi
upřímně, jako kamarádka...
Jsi šťastná?
Ne.
Přeju ti z celého srdce,
zasloužíš si štěstí...
A já jsem nudná, epizódni postava...
I v muzice i v manželství, ve všech vztazích k mužům,
prostě všude jsem vždycky byla jen epizódni postavou.
Když se to tak vezme, Soňo,
já jsem vlastně velmi, velmi nešťastná!
Já už se na tomhle světě štěstí nedočkám.
Čemu se směješ?
Já jsem tak šťastná...
tak šťastná!
Mám chuť hrát... Teď bych něco zahrála.
Zahraj!
Rád si tě poslechnu.
Právě se něco stalo.
Ale pořád je to jen mezi herci.
Chce to další krok.
Musíme to dostat mezi publikum.
Odehrajeme tento okamžik v plném rozsahu.
Zkusíme třetí dějství?
Takacuki.
Ano.
Je dost zima, co?
Ano.
Děkuji za dnešek.
Za co?
Ale nic.
Mohli bychom si promluvit?
Jestli to nevadí, tak někde poblíž. Jen na chvíli.
Kde máš auto?
Je v opravě.
Ohledně dneška...
Co se stalo?
Mezi Janice a Jun-ou..
Na to znají odpověď jen ony.
Jedno můžu říct, tenhle text má moc to zařídit.
Pane Kafuku, proč nehrajete Váňu sám?
Čechov je děsivý.
Když říkáš jeho repliky, vytáhne z tebe to pravé já.
Necítíš to?
Už se to nedá vydržet.
Což znamená, že se už této roli nedokážu poddat.
Ale proč já?
Mám pocit, že do téhle inscenace nepatřím.
Nehodím se na tu roli.
Jsem si jistý, že to diváci budou cítit stejně.
Když jsem se účastnil konkurzu, byl jsem zoufalý a na rozpacích.
Nevěděl jsem, co dělám.
Tak proč jste si mě vybral?
Oto nás svedla dohromady.
Prosím vás, nebuďte takový. Myslím to vážně.
Chci se změnit.
Neumíš se moc dobře ovládat.
Správně.
Ze společenského hlediska je to selhání.
Ale pro herce to nemusí být nutně nevýhoda.
Během konkurzu a našich sezení jsi nebyl špatný.
Dokážeš se podvolit hereckému kolegovi.
Totéž udělej i s textem.
Uvolni se a reaguj na text.
Mám na něj reagovat?
Text tě zpovídá.
Pokud ho vyslechneš a odpovíš mu, stane se ti totéž.
Už půjdeme. Odvezu tě do hotelu.
Zaplatíme.
Ano, děkujeme.
Pan Kafuku mi nabídl, že mě odveze do hotelu.
Dobře, do toho samého jako předtím?
Půjdu zaplatit za parkování.
Kde je Takacuki?
Promiňte, můžeme jet.
Pane Kafuku.
Jsem prázdný.
Nic ve mně není.
Ohledně toho textu, který mě zpovídá...
Myslím, že jsem to cítil u Otiných scénářů.
Přišel jsem sem, protože jsem to chtěl cítit znovu.
Takže...
to, že nás Oto spojila,
je přece jen pravda.
Konečně jsem to pochopil.
Oto a já...
Ano.
jsme měli dceru.
Zemřela na zápal plic, když jí byly čtyři roky.
Kdyby žila, bylo by jí 23 let.
Smrt naší dcery znamenala konec našich šťastných časů.
Oto skončila s herectvím.
Skončil jsem s prací v televizi a vrátil se k divadlu.
Oto byla roky apatická.
Ale pak jednoho dne najednou začala psát příběhy.
Ne, začala je vyprávět.
Její první příběh...
se zrodil po našem sexu.
Najednou to po sexu začala vyprávět.
Ale druhý den ráno už si to moc nepamatovala.
Všechno jsem si to zapamatoval, tak jsem jí to zopakoval.
Napsala podle toho scénář a poslala ho do soutěže.
Vyhrál cenu a odstartoval její kariéru scénáristky.
Tak ji to občas po sexu trklo.
Řekla mi to a donutila mě, abych si to zapamatoval.
Druhý den ráno jsem jí to zopakoval. Ona si dělala poznámky.
Nakonec se to stalo naším zvykem.
Sex a její příběhy byly silně propojené.
I když to tak nevypadalo.
Z kraje orgasmu zachytila nitky příběhu a začala je spřádat.
Takhle psávala.
Tedy ne všechno.
Ale vždycky, když její kariéra narazila na zeď, tak jí to trklo.
Ty příběhy...
se staly poutem, které nám pomohlo překonat smrt našeho dítěte.
Myslím, že jsme byli kompatibilní pár.
Potřebovali jsme jeden druhého, abychom propluli životem.
Každodenní život a náš sexuální život
byly velmi naplňující.
Alespoň pro mě byly.
Ale...
Oto se vídala s dalšími muži.
Nic nikomu neřekne.
Oto spala s jinými muži.
Ne jen s jedním.
Nejspíš s herci, kteří byli obsazeni do seriálů, které napsala.
Každý vztah skončil se seriálem
a další začal, když napsala další.
Máte nějaké důkazy?
Byl jsem toho svědkem.
Občas je k nám domů vodila.
Přesto jsem nikdy nepochyboval o její lásce ke mně.
Nebylo o tom pochyb.
Oto mě zradila tak samozřejmě, a přesto mě milovala.
Rozhodně jsme byli hluboce spjatí, víc než kdokoliv jiný.
Přesto v sobě měla
místo, do kterého jsem nedokázal nahlédnout, kde se vířilo cosi temného.
Vy jste se jí na nic z toho nezeptal?
Nejvíc jsem se bál, že ji ztratím.
Kdyby zjistila, že to vím, nebyli bychom schopni udržet rovnováhu.
Není možné, že chtěla, abyste ji vyslechl?
Oto ti něco říkala?
Můžu vám říct příběh, který mi vyprávěla?
Ano.
Je to velmi záhadný příběh.
Středoškolačka se vplíží do domu chlapce, kterého má ráda.
To jsem taky slyšel.
Ta holka, co byla dřív mihule.
Správně.
Vplíží se tam několikrát a pokaždé tam nechá nějaký důkaz.
Jednoho dne začne masturbovat na Jamagově posteli.
Někdo přijde domů, ale tím příběh končí, aniž by bylo prozrazeno, kdo to byl.
Ne.
Tím to nekončí.
Víš, co se stane potom?
Ano.
Kdo to tedy byl?
Kdo přišel nahoru po schodech?
Další vetřelec.
Další?
Ano.
Nebyl to Jamaga, ani jeho otec, ani jeho matka.
Prostě zloděj.
Zloděj ji najde polonahou v pokoji
a pokusí se ji znásilnit.
Popadne poblíž ležící pero a bodne ho do levého oka.
Zoufale se brání
a bodá mu pero do spánku, do krku, znovu a znovu.
Všimne si, že muž znehybní.
Zabila zloděje.
Smyje si krev ve sprše a jde domů.
Důkaz, který ten den nechala v Jamagově pokoji,
byla mrtvola toho zloděje.
Druhý den ráno jde do školy připravená se přiznat Jamagovi
ke všemu a čelit jeho soudu.
Ale Jamaga vypadá ten den stejně jako obvykle.
Vidí ho, jak jde po škole hrát fotbal, zdánlivě bezstarostný jako vždycky.
Druhý den je všechno při starém.
Nic se nezměnilo. Co se stalo s tím tělem v Jamagově domě?
To si jen představovala, co se stalo?
Jde do Jamagova domu, ale nezdá se, že by se tam stalo něco neobvyklého.
Až na jednu věc...
U vchodových dveří byla umístěna kamera.
Aby nevypadala nápadně, projde jen kolem jeho domu, aniž by se zastavila.
Stalo se něco strašného
a mohla za to ona,
ale svět vypadal poklidně, jako by se nic nezměnilo.
Svět se však rozhodně změnil v něco zlověstného.
Otočí se zpátky.
Musím převzít odpovědnost za to, co jsem udělala.
Nemůžu předstírat, že se to nestalo.
Protože se to určitě stalo.
Já jsem toho člověka určitě zabila.
Hledá pod květináčem, ale klíč už tam není.
Zadívá se na bezpečnostní kameru.
Protože je to jediná změna, kterou v tomto světě vyvolala.
Podívá se do objektivu a
opakuje svá slova stále dokola.
Jasně, aby jí bylo rozumět.
Zabila jsem ho.
To je vše, co vím.
Možná tady příběh končí, nebo možná pokračuje.
Příběh zanechává nepříjemnou pachuť,
ale i tak, když jsem to slyšel,
měl jsem pocit, že mi Oto předala něco důležitého.
Pane Kafuku.
Pokud vím, tak Oto byla opravdu úžasná žena.
Samozřejmě to, co vím já, je jen nepatrný zlomek toho, co o ní víte vy.
Ale stejně si to opravdu myslím.
Žil jste s takovým úžasný člověkem přes 20 let
a měl byste za to být vděčný. To je můj názor.
Ale i když si myslíte, že někoho dobře znáte,
i když toho člověka hluboce milujete,
není možné mu úplně nahlédnout do srdce.
Jen by vás to zranilo.
Ale když se budete pořádně snažit,
měl byste být schopen docela dobře nahlédnout do svého vlastního srdce.
Takže nakonec bychom měli
být věrní svému srdci
a vyrovnat se s tím, jak jen dokážeme.
Pokud chcete někoho opravdu poznat,
tak vaše jediná možnost je
poznat sám sebe pořádně a do hloubky.
To je to, co si myslím.
Můžeš jet.
Nevypadalo to, že by lhal.
Nevím, jestli je to pravda,
ale pověděl vám, o čem si myslel, že je pravda.
To je mi jasné.
Protože jsem vyrostla mezi lháři.
Musela jsem to poznat, jinak bych nepřežila.
Jste si jistý?
Jo.
Co to do nich vjelo, do mameluků, aby je husa kopla!
Zatracenej mezulán!
Držte ho! Držte ho!
On zešílel!
- Dejte to sem! - Pusťte, Hélene! Pusťte mě!
Kde je?
Tady?
Vedle?
Zase vedle?
Zatraceně...
Aby ho čert vzal...
Odvezte mě pryč!
Co to dělám!
Odvezte nebo zabijte, ale... já tady nemůžu zůstat, nemůžu!
Panebože, co to dělám!
Dobře.
Takacuki, to bylo dobré.
- Takacuki... - Promiňte.
Co...
Jsem Kató, hirošimská policie.
Promiňte.
Jste Takacuki Kódži?
Ano.
Mohli bychom si promluvit?
Klidně můžeme tady.
V neděli 24. listopadu
kolem půl osmé večer jste se v parku Šintenči popral a zmlátil muže.
Je to správně?
Zachytila vás kamera.
Ten muž včera zemřel v nemocnici.
Ano, viděl jsem zprávy.
Udělal jsem to. Je to tak.
Pojďte s námi na policejní stanici.
- Můžu se převléknout? - Ano.
Hirošimská policie, sever
Právník...
říká, že se pan Takacuki doznal k obvinění z ublížení na zdraví s následkem smrti.
Můžu ho vidět?
Teď ne.
Důležitější je, co budeme dělat s tou hrou?
Musíme o tom teď přemýšlet?
Ano, musíme o tom přemýšlet.
Máme dvě možnosti.
Zrušíme to,
nebo v ní budete hrát vy.
Já nemůžu.
Znáte všechny repliky.
Váňa v podání Takacukiho byl v japonštině, tak by to bylo nejméně rušivé.
Junsu.
Proč se o tom bavíme zrovna teď?
Nezvládnu to.
Tak to zrušíme.
Nevadí to?
Dejte mi trochu času.
Můžeme počkat dva dny. To je maximum.
Rozumím.
Ještě se ozvu.
Nevíš o nějakém místě, kde by se dalo...
v klidu přemýšlet?
Někam vás vezu.
Vesnice Kami-džúnitaki.
Jsi ochotna mi ukázat
místo, kde jsi vyrostla?
Nic tam není.
Jestli to nevadí...
Nevadí.
Měli bychom se vyměnit.
Měli bychom se střídat, abychom tam dojeli za den.
Žádné střídání.
Proč ne?
Protože řízení je moje práce.
Vydržím bez spánku celý den.
Děkuji.
Můžeš si ještě chvíli odpočinout.
Vyspím se na trajektu.
Dobře.
Den, kdy Oto zemřela...
se mě před odchodem zeptala, jestli si můžeme promluvit, až přijdu domů.
Její tón byl jemný, ale odhodlaný.
Ten den jsem neměl žádné plány, ale pořád jsem někde jezdil.
Nemohl jsem jet domů.
Myslel jsem si, že jakmile se vrátím domů, už nikdy nebudeme stejní.
Když jsem se pozdě v noci vrátil, našel jsem ji bezvládnou.
Zavolal jsem záchranku,
ale už se nikdy neprobrala.
Co kdybych se vrátil domů o něco dřív?
Na to myslím každý den.
Zabila jsem svou matku.
Když sesuv půdy poničil náš dům,
taky jsem byla uvnitř.
Podařilo se mi z polozbořeného domu dostat ven.
Když jsem vylezla, chvíli jsem se dívala na ten pobořený dům.
Pak spadly další trosky a úplně ho zničily.
Matku našli mrtvou pod troskami.
Věděla jsem, že je pořád v domě.
Nevím, proč jsem nezavolala pomoc nebo proč jsem ji nezachránila.
Nenáviděla jsem ji, ale to nebylo to jediné, co jsem k ní cítila.
Tu jizvu na tváři mám z toho.
Bylo mi řečeno, že by ji doktoři dokázali zmenšit,
ale to já nechci.
Kdybych byl tvůj otec,
vzal bych tě kolem ramen a řekl,
že to není tvoje chyba.
Neudělala jsi nic špatného.
Ale nemůžu to říct.
Zabila jsi svou matku
a já jsem zabil svou ženu.
Ano.
...pohádal se s Jamaučim Kazujou z Hirošimy
a napadl ho, přičemž ho opakovaně udeřil pěstí do obličeje.
Jamauči byl převezen do nemocnice, kde ale posléze zemřel.
Takacuki Kódži je herec, který se objevil v mnoha seriálech a filmech,
ale poté, co se loni objevily zprávy o jeho vztahu s nezletilou,
pracoval na vlastní pěst a v lednu odešel ze své agentury.
Dobré ráno.
Prodej květin a zeleniny
To je to místo, kde jste...
Nejspíš.
Hodně se to tu změnilo.
Mohli bychom jít nahoru?
To je náš dům.
Moje matka
měla další osobnost jménem Sači.
Ano.
Poprvé se objevila, když mi bylo 14 let.
Říkala, že je jí osm,
ale za čtyři roky nezestárla.
Sači se
často objevovala poté, co mě matka strašně zmlátila.
Jako by její vědomí neodpovídalo tělu dospělého člověka,
takže se nemohla dobře pohybovat.
Snažila se chodit, ale přepadávala
a nakonec jen nehybně seděla.
Sači měla ráda hlavolamy.
Společně jsme luštily křížovky.
Sači bezdůvodně hodně plakala.
Vždycky když to udělala, tak jsem ji objala
a masírovala jí pořád dokola záda.
Tyhle časy se mi líbily.
Poslední krásná věc v mé matce
byla obsažena v Sači.
Sači byla
má jediná kamarádka.
Nevím, jestli byla moje matka duševně nemocná
nebo jestli to dělala proto, abych jí byla nablízku.
Ale i kdyby to hrála,
bylo to z hloubi jejího srdce.
Myslím, že stát se Sači byl matčin způsob,
jak přežít v tom pekle, ve kterém žila.
Když došlo k tomu sesuvu půdy,
věděla jsem, že smrt mé matky
by znamenala, že zemře i Sači.
Ale i tak...
Nic jsem neudělala.
Jsem špinavá.
Pane Kafuku,
ohledně Oto...
Bylo by pro vás těžké ji přijmout,
úplně celou a upřímně?
Možná na ní nebylo nic tajemného.
Bylo by složité si představit, že prostě taková byla?
To, že vás vroucně milovala a
že neustále hledala jiné muže,
mi nepřijde, že by si navzájem odporovalo nebo znělo falešně.
Je to divné?
Omlouvám se.
Mělo by mě to pořádně bolet.
Nechal jsem si proklouznout něco upřímného.
Byl jsem tak hluboce zraněn.
Až jsem se nedokázal soustředit.
Ale...
Kvůli tomu...
jsem předstíral, že jsem si toho nevšiml.
Nevšímal jsem si sám sebe.
Tak jsem ztratil Oto.
Navždy.
Teď už to vím.
Oto mi moc chybí.
Jestli se s ní uvidím, tak na ni budu řvát.
Vynadám jí.
Za to, že mi lhala.
Chci se jí omluvit.
Za to, že jsem ji neposlouchal.
Za to, že jsem nebyl dost silný.
Chci ji zpátky.
Chci, aby žila.
Chci si s ní ještě jednou promluvit.
Chci ji vidět.
Ale už je pozdě.
Není cesty zpět.
Nemůžu nic dělat.
Ti, kteří přežijí,
pořád myslí na mrtvé.
Tak či onak,
to se nezmění.
Ty i já
s tím musíme žít dál.
Musíme žít dál.
Bude to v pořádku.
Jsem si jistý,
že ﻿budeme v pořádku.
Nepřestanu! Moment! Ještě jsem neskončil!
Tys mi zničil život! Já nežil, ne!
Tobě jsem zavázán, že jsem zabil nejlepší léta svého života.
Můj úhlavní nepřítel jseš ty!
Já nemůžu... Jdu pryč!
Co ode mne chceš?
Jdu pryč.
A jakým právem se mnou mluvíš tímhle tónem,
ty nulo!
Jestli je statek tvůj, tak si ho nech, já se bez něho obejdu!
V tomhle pekle já už nebudu ani minutu! Kdo tohle má vydržet?!
Měl jsem talent, odvahu, nebyl jsem hloupý...
Kdybych býval žil normálně, moh ze mě být třeba Schopenhauer nebo Dostojevskij...
Panebože, jak z toho!
Já se zblázním...
Maminko, jsem zoufalý!
Poslechni Alexandra!
Maminko! Co mám dělat?
Ne, radši nic neříkejte. Já vím sám, co mám dělat!
Ty na mě do smrti nezapomeneš!
Jean!
Dítě moje, nemáme to lehký!
Kdybys věděla, jak mi je!
Nic na plat,
musíme žít!
Budeme žít, strejčku.
Bude to dlouhá řada dní
a dlouhých večerů;
budeme trpělivě snášet, co nám osud přichystá;
I když si nemůžeme odpočinout,
budeme muset pracovat na jiné,
teď i ve stáří, pořád pracovat,
a až přijde naše hodinka,
tiše umřeme
a teprve tam, za hrobem, řekneme,
že jsme trpěli,
že jsme plakali,
že jsme to neměli lehký,
a pánbůh
se nad námi smiluje,
strejčku, a pak spolu uvidíme
radostný, krásný,
šťastný život,
rozveselíme se a
na dnešní naše neštěstí se
ohlédneme s dojatým úsměvem -
A
uleví se nám!
Já tomu věřím, strejčku,
horoucně, vášnivě tomu věřím...
ale počkej, počkej, strejčku...
uvidíš, uleví se nám... Musí přijít úleva!
Chcete igelitku?
Ne, není třeba.
Sbíráte body?
Ne.