EN ORIGINAL-DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
När det gäller det 14:e tillägget
finns det nog ingen mer central händelse än fallet Loving mot Virginia.
Hej, jag heter Martha Jones.
Jag är professor i historia.
I 18 delstater år 1967
erkändes inte äktenskap mellan vita och såna som räknades som icke-vita.
Fallet Loving mot Virginia
är ögonblicket då Högsta domstolen
äntligen slår ner på det vi kallar anti-rasblandningslagar.
Men...
...mina föräldrar gifte sig 1957, tio år tidigare.
Min mamma var en vit amerikansk kvinna
min pappa en afroamerikansk man.
De fick inte gifta sig i hans hemstat, så de gifte sig i New York.
De blev smädade och förlöjligade.
Vi, deras barn, stämplades som...
...olycksaliga och värre.
Jag är ett barn av fallet Loving mot Virginia, vilket innebär...
...att när jag försöker...
...förstå mitt eget liv...
Jäklar.
Du sa att det skulle bli så här.
Ett ögonblick.
DET 14:E TILLÄGGET
LIKA SKYDD
Loving baseras på det 14:e tillägget.
Det är klausulen om lika skydd som blir förmedlare
för diskussioner om ojämlikhet inför lagen.
Fallet ger min familj en sorts...
...legitimitet.
När jag tänker på min egen historia,
tänker jag på de som utkämpade de outtröttliga
och ofta otacksamma kampanjer
för att blåsa in någon sorts betydelse i konstitutionen
som gör mitt liv mer begripligt.
Det är min historia.
Vi är samlade här idag
för att fira giftermålet mellan det 14:e tillägget
och äktenskapet.
Äktenskapet är en symbol för kärlek och engagemang,
ett juridiskt band.
Regeringen anser att äktenskap är så viktiga för samhället
att det ger gifta par förmåner och lagligt skydd
som håller ihop familjer.
Äktenskapet och det 14:e tillägget har en lång historia.
Före inbördeskriget hade slavar inte laglig rätt att gifta sig.
Utan det juridiska erkännandet
kunde de slitas bort från sina makar och barn när som helst.
Först efter emancipationen och det 14:e tilläggets skydd
kunde tidigare förslavade människor äntligen gifta sig.
När samkönade äktenskap tas upp i domstol 2015,
handlar det inte bara om kärlek.
Det handlar om att bli sedd och accepterad av regeringen
som fullvärdig och jämlik medborgare.
Nuvarande lagar ger valet att vara heterosexuell och laglig
eller homosexuell och olaglig.
Minns du vad du kände när du insåg att du var homosexuell?
Rädsla.
Jag ville inte vara annorlunda.
Jag ville inte sticka ut.
Jag ville ha allt som alla andra hade.
Varken mer eller mindre.
KÄRLEK
Första gången jag insåg att jag var annorlunda
var nog när jag var åtta eller nio år.
När familjen hade tittat klart i Sears- och JC Penney-katalogerna
och slängde bort dem,
tog jag upp dem ur soporna.
Jag ville klippa ut sidorna med herrunderkläder.
Jag visste inte varför, jag visste bara att jag ville ha sidorna.
De betydde något för mig.
Men jag insåg också att jag hade...
...skamkänslor, som om jag visste att det var fel.
Skamkänslorna vann över mig
och jag brände bilderna i en kaffeburk i källaren.
I skolan sjöng jag i kör och var med i musikaler,
typiska homosaker.
Jag höll inte på med sport.
Jag var en av dem som bockade av många såna saker,
typ: "Han måste vara bög."
När jag blev lite äldre började garderobsdörren glida upp,
men jag smällde igen den.
Jag försökte förlika mig med tanken på att vara bög.
FÖRFATTARE/AKTIVIST
"Upptäckten av en sexuell läggning måste inte vara ett trauma.
Det är ett trauma på grund av ett traumatiserat samhälle."
Man vet aldrig när den homosexuella mannen nalkas.
Han kan verka normal och det kan vara för sent när hans störning upptäcks.
En sjukdom som inte är synlig som smittkoppor,
men lika farlig och smittsam,
en sjukdom i sinnet.
Om en mans sexualitet har försvunnit,
då har hans hopp om kärlek också försvunnit.
"Den så kallade heteropersonen är inte säkrare än jag.
Att älska någon,
och att bli älskad av någon, utgör en enorm fara,
ett enormt ansvar."
Det är en resa som båda måste göra
med varandra.
Jag träffade John några månader innan jag kom ut.
Han var så bekväm med att vara ute som bög att det skrämde mig.
Jag var i garderoben då, så det var bara ett möte mellan vänner.
Vi pratade lite och det var allt.
Jag inte redo att erkänna för någon att jag var bög.
Andra gången vi träffades började vi prata
och John sa: "Du skulle aldrig gå ut med någon som mig."
Och jag vet inte varifrån jag fick modet att svara som jag gjorde,
men jag sa: "Hur vet du det? Du har aldrig frågat."
Det gjorde han inte.
Det var möte nummer två.
Tredje gången var jag hemma i Cincinnati och firade jul
och John höll en nyårsfest.
Jag gick dit och vi träffades för tredje gången
och jag stannade.
Vi skämtade om att det inte var kärlek vid första ögonkastet,
utan vid tredje ögonkastet.
Jag träffade Jim och tyckte om honom,
JOHN ARTHURS FASTER
men det som fick mig att älska honom mest
var att jag aldrig hade sett John så lycklig under hela hans liv.
Vi levde ett lyckligt liv i Cincinnati.
Vi var ett par och skaffade vänner.
Rätt tråkigt, va?
Men på den tiden var Cincinnati inte ett bra ställe
för hbtq-personer eller nån annan som var annorlunda.
HOMOSEXUALITET ÄR SYND
När det gäller hbtq-rättigheter
är Cincinnati på 80- och 90-talet som Cincinnati på 50-talet,
eller någon annan storstad i USA på den tiden.
Budskapet till hbtq-medborgarna var:
Var tysta, håll er i garderoben eller försvinn.
Amerika, du är som bäst!
Amerika, du är som bäst i Cincinnati!
I 40 år har jag sagt detta till studenter som vill bli medborgarrättsjurister:
Om ni vill ha jobb,
åk till Mellanvästern.
När vi flyttade till Cincinnati höll man fortfarande Klan-möten
och brände kors på Fountain Square.
Ett konstgalleri och dess föreståndare står inför rätta för oanständighet.
Mapplethorpe-utställningen var ett exempel
på var Cincinnati befann sig på den tiden.
Det blev för mycket för staden.
Vi levde i en mycket mörk period.
I mitt jobb som medborgarrättsjurist
hade jag mycket att uträtta.
Jag började representera låginkomsttagare avseende allmänna förmåner.
Vi hade ett anställningsprojekt för att hjälpa folk att få jobb.
Jag ville göra den amerikanska drömmen
tillgänglig för alla.
Efter några år träffade jag person efter person
som fått sparken bara för att de var homosexuella.
Jag tog mig an fall efter fall och försökte komma på sätt
för att ge dem lika skydd enligt lagen.
Jag förlorade samtliga fall.
Vi bestämde oss för att knacka på
hos Cincinnatis stadsråd.
Vi tog med en massa klienter
och de berättade hur det kändes att få sparken
för något utom ens kontroll,
och vi lyckades få dem att anta en människorättsförordning.
Det var enormt.
Man får inte avskeda någon bara för att de är gay.
Det var en bra dag och vi firade stort.
Men…
...precis i utkanten av vårt firande
fanns det mörka molnet som var Citizens for Community Values.
Medborgarrättslagen från 1964 identifierade personer baserat på
något man kan se och identifiera,
inte beteende.
Att någon ska komma
och kräva minoritetsstatus baserat på beteende…
Tänk vad det skulle innebära. Pandoras ask öppnas.
Krafterna som kämpade emot oss
föreslog en ändring av stadgarna som heter artikel 12.
Ordalydelsen i ändringen är som följer:
Staden Cincinnati får inte anta någon förordning,
föreskrift, regel eller policy
som menar att homosexuell läggning
ger en person grund för positiv särbehandling…
Artikel 12 godkändes av 64% av väljarna
och det upphävde Cincinnatis mänskliga rättighetsförordning
och hindrade staden från att erbjuda skydd av något slag
för det de kallade homosexuella, bisexuella
eller lesbiska för alltid.
Vi blev nationens mest gayfientliga stad.
Det var förkrossande att det antogs
och att veta att andra medborgare
inte tyckte att vi förtjänade något skydd.
De är upprörda för att de inte får vissa privilegier och rättigheter.
Det är något som är fel på dem. Det är inte normalt.
Det fanns mycket ilska och diskriminering
mot hbtq-gruppen.
Man mår illa av att höra "Han är gay" eller "Hon är lesbisk".
Det bör skötas i hemmet. Absolut.
I den här miljön
förväntades hbtq-människor vara tysta, inte bråka och bara smälta in.
Om man ser ut och agerar på ett visst sätt, så är allt okej.
Vi klarade oss för att vi inte viftade med Pride-flaggor.
VI passade in i folks förväntningar på två vita unga män i Cincinnati.
Det var en otäck tid att vara bög i den staden.
Det var den enda staden i USA
med ett formellt beslut gällande hat mot homosexuella.
Hur kan det vara lagligt i USA?
När vi grundade vårt styre för andra gången,
i och med det 14:e tillägget,
sa vi att alla har rätt till lika skydd enligt lagen.
Vi stämde dem för att bestrida det konstitutionella i artikel 12.
NYHETERNA KL. 17.00
Slaget om homosexuellas rättigheter i Cincinnati slutade inte på valdagen.
Många experter anser att den här sortens lagstiftning
är konstitutionsvidrig.
Men det finns en stor utmaning i det här fallet
som vi inte har pratat om än.
Och det var att 1986
hade Högsta domstolen dömt i fallet Bowers mot Hardwick.
Herr överdomare, och med rättens tillåtelse,
det här fallet tar upp frågan om huruvida
det finns en grundläggande rättighet att delta i homosexuell sodomi.
Debatterar vi verkligen ömsesidiga sexuella handlingar?
Om någon försökte säga till dig
att det du och din partner gör i ert sovrum är olagligt,
tror jag att du skulle tycka något om det.
Ni vet stunden i en romantisk komedi när allt går fel?
Tjejen spiller sin latte över killen
eller så bekänner killen sin kärlek när tjejen ska gifta sig.
För Michael Hardwick går allt snett
när en polis kliver in mitt i akten och avbryter honom och pojkvännen.
Och i Georgia 1982
kan vissa privata handlingar straffas med upp till 20 års fängelse.
Men trots att åtalet lades ner,
hade Michaels kamp bara börjat.
Han stämde delstaten Georgia
och fallet togs upp i Högsta domstolen.
Hardwicks advokater menar att det 14:e tillägget
skyddar en persons rätt till privatliv,
vilket definitivt inkluderar sovrummet.
Hur hamnade vi här? Gå tillbaka till sektion ett i det 14:e tillägget.
Argumentet var att en lag som gjorde det brottsligt att ha sex,
berövade individen frihet utan ett korrekt rättsförfarande.
Det handlar om att ha rätten att välja vem man vill älska.
Det är inte nedskrivet,
men det är så viktigt att vi tar för givet att det står i konstitutionen.
Domstolen fattade ett beslut med fem röster mot fyra
att homosexuellas krav på rätt att deltaga i sodomi
inte skyddas av konstitutionen.
Domare White undrade om man också skulle godkänna otrohetsbrott och incest.
Högsta domstolen meddelar att det här, enligt det 14:e tillägget,
inte är rättigheter som skyddas av konstitutionen.
Jag blev skjuten i Vietnam och så säger de att konstitutionen inte tillhör mig.
Skitsnack, säger jag!
Många jämförde det med Plessy eller Dred Scott, domar i Högsta domstolen
som försätter dem i ett andra klassens medborgarskap.
Lika rättvisa inför lagen! Vi får inte lika rättigheter!
Domstolen sa att homosexuella inte har något skydd.
De kan fängslas…
...för homosexuellt samliv.
Det var ett av de mest skamliga besluten på 1900-talet.
En som greps var Michael Hardwick från Atlanta.
Bowers blev ett stort hinder för utvecklingen.
Det gav vår regering tillstånd att diskriminera homosexuella.
Varje gång man lyfte tanken om lika rättigheter för homosexuella
fick jag Bowers slängt i ansiktet.
Det var precis det som hände
i appellationsdomstolen.
"Mr Gerhardstein,
sedan Bowers-målet har alla lägre instanser som behandlat frågan
bestämt att homosexuella som grupp inte har rätt till särskilt skydd
eftersom det är ganska svårt att identifiera homosexualitet, eller hur?
Hur ska vi kunna identifiera vilka det gäller?"
Jag minns diskussionen.
Och jag minns svårigheten domare Kennedy hade med just den biten,
som om hon ville veta…
...vilka de var.
"Många homosexuella döljer sin läggning
och eftersom homosexuella inte kan identifieras
om de inte väljer att synas genom sitt beteende,
kan de inte utgöra en särskild grupp."
Jag har tänkt tillbaka på den delen av diskussionen
och jag skulle vilja ta om den.
För jag vill vända mig till…
Jag vill vända mig till publiken. Rättssalen var fullsatt.
Jag vill be alla homosexuella resa sig.
De fanns runtom henne.
Jag tänkte: "Det är orättvist." Vi levde ju med Bowers-domen.
Att identifieras kunde vara riskabelt.
Vi hade inte lyckas ge dem något skydd i domstol.
När man förlorar ett så viktigt fall,
när en stad lämnas så här försvarslös,
när människor lämnas så här ensamma…
är det svårt att inte ta det personligt.
Osynlighet.
Det drabbar ofta marginaliserade grupper.
Svarta människors hudfärg har gjort dem så osynliga
att vi tvingats skriva ut vår existens på gatorna.
Till skillnad från svarta,
bär hbtq-samhällets med sig en osynlighet sedan man tvingats gömma sig.
Annars har man riskerat att bli förföljd,
gripen, avskedad, utfryst från sin familj eller värre.
Eftersom de tvingats gömma sig, hävdar samhället att de inte finns.
Konst av hbtq-personer är undertryckt eller kodad
och deras identiteter suddas ut från historien.
Som hbtq-poeten och essayisten Adrienne Rich säger:
"När någon beskriver världen utan att man är med i den,
upplever man ett ögonblick av själslig obalans,
som om man såg sig i spegeln och inte såg någonting."
Kan ni tänka er?
Det sorgliga är att alltför många kan det.
Otroligt nog började Cincinnati förändras i början av 2000-talet.
Inställningen till hbtq-personer förbättrades sakta men säkert.
Vi fick fler människor som var progressiva
och ville göra Cincinnati till en bättre plats.
John och jag var aldrig vad jag skulle kalla aktivister.
Vi deltog inte i kampanjer.
Vi kampanjade inte å andras vägnar. Vi gjorde inget sådant.
Vi var nog lite avskilda från verkligheten,
och inte så politiskt engagerade som vi borde ha varit.
Men att som homosexuellt par leva öppet är på sätt och vis
är en politisk handling.
Genom att vara sig själv kan man visa folk att:
"Hbtq-människor är inte så annorlunda.
Jag trodde att de var läskiga och hemska,
men nej, de lever bara sina liv.
De må vara två män, men deras liv är inte så olikt mitt."
Vissa anser att hbtq-reformerna kom snabbt.
Väldigt snabbt. Jag förstår det.
Men vare sig man inser det eller inte, så kom de inte ur tomma intet.
Årtionden av ansträngningar ligger bakom hbtq-rörelsen.
I början av 2000-talet såg man fler hbtq-karaktärer på tv.
Jag är lesbisk.
Nyheterna började dela hbtq-historier.
I människors privatliv
började vänner och familjemedlemmar komma ut.
Om någon säger att hbtq-reformerna kom för snabbt,
ska man komma ihåg att hbtq-aktivister har kämpat för ett erkännande i generationer.
Nu njuter vi av resultatet av deras arbete.
STRAIGHT MEN INTE TRÅNGSYNT
Lawrence mot Texas. Okej.
I Bowers mot Hardwick 1986
menar rätten att delstater kan kriminalisera samkönat sex om de vill.
Spola fram till Lawrence mot Texas.
I det målet var det två vuxna män som hade gripits och anklagats för brott,
för att de hade haft sexuellt umgänge i sitt hem.
Texas påstod sig ha makten att kriminalisera det.
Domstolen tar upp en delstatslag
som liknar den som ifrågasattes i Bowers mot Hardwick.
Frågan till domstolen är nu:
bryter stadgan mot klausulen om rättsförfarande i det 14:e tillägget?
År 2003 består Högsta domstolen av fyra liberala domare
och fem konservativa domare.
Men en av dem, Anthony Kennedy,
ser lite annorlunda på det 14:e tillägget jämfört med sina kollegor.
"Kärandena har rätt att få sina privatliv respekterade.
Klausulen om korrekt rättsförfarande
ger dem all rätt att bete sig så utan statligt ingripande."
Domare Kennedy gör något intressant och ovanligt,
när han säger att vi måste uppmärksamma individens värdighet.
Man bör utgå ifrån om kärandena var fria som vuxna
att delta i en privat akt och utöva sin frihet
i enlighet med klausulen om rättsförfarande.
Enligt domstolen kan man inte förbjuda folks samliv bara för att man misstycker.
Man måste visa att det skadar samhället, och det finns inga bevis för det.
Homosexuella lever som alla andra.
Vår plikt är att definiera allas frihet,
inte att driva igenom vår egen moral.
Bowers-domen var inte rätt när den föll och den är inte rätt nu.
Den borde inte utgöra prejudikat.
Bowers mot Hardwick är nu upphävd.
Det händer inte ofta att rätten
upphäver ett prejudikat för att gå i motsatt riktning.
Domstolen menar
att rätten att välja partner är en av de grundläggande rättigheterna
som skyddas av klausulen om korrekt rättsförfarande.
BÖGDOMSTOLEN
Men rätten var inte enig.
Domare Scalia har skrivit ett avvikande yttrande…
Scalia läste från sin plats, och det gör domare bara
när de är mycket missnöjda med domslutet.
"Många amerikaner vill inte ha homosexuella som affärspartner,
som scoutledare för barnen eller som inneboende.
Det är deras sätt att skydda sina familjer
mot en livsstil som de anser vara omoralisk och destruktiv."
Domstolen är så genomsyrad av juridikens
anti-anti-homosexuella kultur...
"...att den verkar omedveten om att attityden där
inte är den konventionella."
Han sa att domstolen hölls fången av elitister
och av homosexuella krafter,
och att den inte borde lägga sig i kulturkriget.
Jag har ingenting emot homosexuella…
"...eller andra som kämpar för sin sak inom demokratins ramverk.
Att övertyga sina medmänniskor är en sak,
men att tvinga på dem åsikter utan att ha majoritet..."
...är något annat.
Under åren efter Lawrence sa Scalia:
"Om jag inte får stifta lagar mot beteenden som jag anser vara omoraliska,
blir rättssystemet obegripligt. Lagen måste bygga på social moral."
Lawrence-domen, så som den skrevs,
tog det sociala ogillandet ur ekvationen.
När det väl har etablerats att de relationerna är lika respektabla
som heterosexuella relationer,
så blir nästa fråga:
Varför säger ni att vi inte får gifta oss?
En kort överblick över samkönade äktenskap i USA:
Två aktivister, Richard Baker och James Michael McConnell,
ansökte om äktenskapslicens i Minnesota.
De nekades av statsjuristen och domstolen.
Men i Colorado fanns statsjuristen Clela Rorex,
vars namn är lika unikt som hennes plats i historien.
Hon gjorde det otänkbara: sitt jobb.
Ett av paren som Clela vigde
var Richard Adams, en amerikan, och Tony Sullivan, en australier som jag.
G'day.
Men trots att de var gifta nekades Tony uppehållstillstånd.
Myndigheterna hävdade att de hade
"misslyckats med att visa att bögar kan ha en riktig äktenskaplig relation."
Och som svar på det underbara brevet
lämnade de in sin första stämning för ett erkännande av samkönade äktenskap.
De förlorade.
Sedan kom 90-talet.
Clinton skriver under Defense of Marriage Act,
som förbjuder erkännanden av samkönade äktenskap.
Han ändrade sig senare,
men först efter att han lämnat posten.
DOMA levde vidare under president Bush,
men delstaterna hade en annan åsikt
och styrde mot att legalisera samkönade äktenskap.
Alla äktenskap är nu jämlika.
Trots DOMA dömer domstolar i Massachusetts och Hawaii
till fördel för samkönade äktenskap.
Då kommer en motreaktion.
År 2004 antar 13 delstater förbud mot samkönade äktenskap,
däribland Oregon, Michigan, Kentucky, Utah, Louisiana och Ohio.
År 2011 firade vi 18 år tillsammans.
Vi hade som tradition att ge varandra ringar
och det började när vi varit ihop i sju veckor.
John gav mig en diamantring,
för han visste att vi var tillsammans för alltid.
Inom de första två åren av förhållandet pratade vi om äktenskap.
En del vänner ordnade kärleksceremonier, men det var inte äktenskap.
Vi ville gifta oss.
Men vi ville att äktenskapet skulle vara ett äktenskap,
inte bara en symbolisk gest.
Det skulle betyda något juridiskt.
Vi ville att myndigheterna skulle säga:
"Ni är viktiga, ni existerar. Vi ser er."
Men delstaten sa: "Ni kan aldrig gifta er.
Även om ni gifter er lagligt i en annan delstat
och har en äktenskapslicens,
så kan Ohio välja att bortse från det."
Men John och jag var hoppfulla.
I januari 2011 märkte jag att något var annorlunda…
...i Johns sätt att gå.
Det lät annorlunda.
En fot slog hårdare i golvet än den andra.
Det är en sådan liten sak, hur det låter när någon går,
men det fortsatte.
Jag övertygade honom om att något var fel.
"Du borde gå till läkaren."
Jag sa: "Jim, ring när du får provsvaren."
Det skulle han göra.
Men jag hörde inget.
Jag ringde och Jim började gråta.
Han sa: "Jag ville inte säga det på telefon.
Det är tyvärr ALS."
Det kändes om att någon slog mig i bröstet med ett basebollträ.
Han fick ALS, eller Lou Gehrigs sjukdom.
Det var början. Från foten spred det sig till vänster hand,
och sen började det på högra sidan.
John blev allt mer sjuk,
och Jim satt och såg kärleksfullt på honom.
Han var med honom varje sekund.
Vi fyllde dagarna med att titta på teve,
och hålla handen.
Vi visste att slutet skulle komma, men inte när.
Den 26 juni 2013 jobbade jag vid matbordet
när John ropade från sitt rum:
"Jim, kom hit."
Jag gick dit och han tittade på nyheterna.
Högsta domstolen har upphävt Defense of Marriage Act.
Herregud.
Om man är gift får man andra förmåner, oftast bättre.
Och man kan få skattelättnader, som Edie Windsor.
Utan ett erkänt äktenskap
skulle hon få en skatteskuld på 300 000 dollar.
Om äktenskapet erkändes, skulle hon slippa.
Mycket stod på spel rent ekonomiskt.
När min vackra Thea dog blev jag utom mig av sorg.
Mitt i min sorg
insåg jag att myndigheterna behandlade oss som främlingar.
Målet togs upp i Högsta domstolen
och Defense of Marriage Act upphävdes.
Jag läste det och tänkte: "Det här är jättestort.
Jag vill ge äktenskapsfrågan allt jag har."
Jag står intill Johns säng och håller hans hand.
Jag kramade och kysste John och sa: "Vi gifter oss."
Telefonen ringde och det var Jim.
Han sa: "Vad gör du nästa vecka?"
Jag frågade vad som hade hänt.
Vi bodde sex kvarter från domstolen.
I en perfekt värld kunde jag ha kört dit John i rullstolen
för vår äktenskapslicens, men inte i Ohio.
Vi hade bara ett alternativ och det var att hyra ett ambulansflyg.
Vi valde Maryland.
Det var en tyst resa…
...med få ord.
Vi landade på BWI och parkerade på plattan.
Idag är en stor dag,
inte bara för två av de mest kärleksfulla män jag känt,
utan även för alla de som känner, älskar och respekterar dem.
Och i större bemärkelse;
för de amerikaner som har väntat på att bli erkända som jämlika enligt lagen
och i sitt kärleksliv.
Det var en mycket kort ceremoni, men...
I början av den sa jag: "Kan ni ta varandras händer?"
Sen insåg jag att de hade hållit varandras händer hela tiden.
Ta på den upp och ner.
Vi fick göra något vi aldrig trodde vi skulle göra:
ta varandras händer och säga: "Ja."
Med respekt för vårt stora lands lag
förklarar jag er man och man,
för evigt sammanlänkade partner.
Må kärlek och välvilja alltid följa er.
Låt oss alla glädjas.
Jag känner mig som
den lyckligaste mannen
i världen.
Bara lycklig.
Det är allt.
Det var en lycklig stund. Det var det verkligen.
Jag har aldrig varit stoltare över att vara amerikan än den dagen.
-Hur gick det? -Det gick bra!
Att John gjorde den resan
var bara ännu ett bevis på vilka de var
JOHNS BROR
och vad de betydde för varandra.
ÄNTLIGEN GIFTA
När vi gjorde löftena offentliga och juridiskt bindande
förändrades allt.
John och jag använde ordet "make" tusentals gånger varje dag.
"Något att dricka, make?"
"Är volymen okej, make?"
"Älskar dig, make."
KÄRLEK
Jag var på en picknick och vi pratade om dagens mål,
bland annat Windsor-domen,
och någon sa: "Jag har goda vänner
som blev så glada över Windsor-domen
att de flög till Baltimore
och gifte sig där på flygplatsen."
Hon sa: "Det kommer i tidningen på söndag."
Jag sa: "Vad spännande. Jag är glad för deras skull.
Men det löser inte problemet."
Fem dagar efter vigseln kom Al hem till oss.
Jag tog med mig ett papper.
Jag tog med en tom dödsattest.
Han sa: "Ni har väl inte pratat om detta.
Vem vill prata om dödsattester när man nyss gift sig?
Men när John dör, kommer hans sista officiella uppgifter att vara felaktiga.
Ohio kommer att notera att han var ogift och ensamstående,
och Jim kommer inte att stå med som efterlevande make."
De blev rasande.
Det gjorde mig skitförbannad.
De ville veta mer om vad de kunde göra.
Vi kan göra som i Windsor-målet och gå i deras fotspår
och rama in det här fallet på samma sätt.
Jag kan inte lova något, förutom att jag ska göra mitt bästa,
men jag gillar oddsen.
John tyckte att det var rätt sak att göra,
trots att vi insåg att jag skulle behöva lägga tid
på att sitta i rättssalen och på att delta i möten.
Vi var tvungna att göra det.
John och jag pratade, men sa snabbt ja.
"Vi är med. Vi ska göra vad vi kan."
Vi lämnade in stämningen tre dagar senare.
Jag är rättegångsadvokat.
Jag löser problem.
Mina klienters problem var att de skulle få en felaktig dödsattest.
Det borde inte vara svårt att ordna.
Vi försöker inte göra något tjusigt, sexigt, konstigt eller ovanligt
här i lilla, gamla Ohio.
Vi försöker bara tillämpa Högsta domstolens prejudikat.
Var det bara det?
Nej, men det var det första steget.
Samkönade äktenskap är lagliga i Maryland. De är lagliga här.
När vi hade lämnat rätten,
återvände jag hem till John.
Faster Tootie var där.
Telefonen ringde. När Jim lade på, så…
Jag glömmer aldrig när han sa: "Vi vann!"
Han sa: "Vi verkar ha vunnit."
Det är speciellt att se någon fira
att hans dödsattest kan visa att han är en gift man.
Det var en bra dag,
en av de lyckligaste i slutet av Johns liv.
Det är jag säker på.
John fick leva i tre månader till efter det beslutet.
En kväll började jag läsa en av hans favoritböcker för honom:
Den blodbestänkta väven av Clive Barker.
De följande timmarna blev han bara tystare och tystare
och sedan somnade han.
Jag minns den sista meningen jag läste:
"Lejon, han kom med lejon."
Det var en vacker kärlekshistoria. Så är det.
Den var vacker före sjukdomen
och fantastisk efter.
John dog den 22 oktober 2013
och vi ansökte om dödsattesten.
Den kom tillbaka med rätt uppgifter,
så vi fick det vi ville ha.
Men Ohio sa att de skulle ändra tillbaka när de fick igenom sin överklagan.
"Vi ska hedra det folket röstade på när samkönade äktenskap förbjöds.
Fallet är långt ifrån över."
Kampen hade bara börjat.
Fallet Obergefell mot Hodges går hela vägen till Högsta domstolen.
De får sällskap av par från hela USA
som kämpar för att få sina äktenskap erkända
eller för att få förbud mot samkönade äktenskap hävda.
Det är stort.
Det 14:e tillägget kan få göra det det gör bäst.
Eller förnekar Högsta domstolen denna grundläggande mänskliga rättighet?
I januari 2015 fick vi veta att Högsta domstolen sa:
"Ja, vi tar upp fallet, och det kallas nu Obergefell mot Hodges."
Frågan var om det 14:e tillägget
kräver att delstater ska tillåta att par av samma kön gifter sig.
Jag behövde vara där för att höra allt som sades.
Vi kom dit klockan sju på morgonen.
Hela stämningen…
En del var där för att stödja homosexuellas rättigheter,
och andra var där för att de var emot.
Det var speciellt att se.
När vi kom in i rättssalen
satte vi oss till vänster om domarna.
De släpper bara in ett visst antal personer,
för det är inte så stort.
Rättssalen var mindre än jag trodde.
Jag hade väntat mig en enorm rättssal.
Sen kommer domarna in.
Vi ska idag höra talan
i mål nummer 14-556, Obergefell mot Hodges,
och de tillhörande målen.
En av mina hjältar är Ruth Bader Ginsburg.
Hon är så liten att när hon sitter bakom podiet
ser man bara från halsen och uppåt.
Men när hon ställer en fråga
finns det ingen tvekan om hennes storhet.
Vi har ändrat vår syn på äktenskapet.
Äktenskapet var en relation med en dominant man
och en underordnad kvinna.
Är det ett val som en delstat borde få göra?
Att hålla fast vid äktenskapet som det var?
Absolut inte.
Domarna avbryter hela tiden.
Du svarade inte på min fråga.
Båda sidorna.
Det här rör inte fjärde tillägget.
Det går fram och tillbaka hela tiden.
Kongressen ska inte stifta religionsfrihetslagar.
-Precis. -Så då är frågan öppen.
Det var fantastiskt att se.
Jag var där för att höra talan.
Jag minns att huvudombudet
försvarade lagarna mot samkönade äktenskap.
Han får en råga av domare Kennedy, som har den viktiga rösten i fallet.
"Hur är det med respekten för parets värdighet?"
Michigans statsjurist svarar:
"Delstaten Michigan är inte intresserad av parens värdighet."
Och alla i rättssalen, även jag, häpnade.
Målet är framlagt.
De muntliga föredragningarna var över,
och man vet aldrig när rätten meddelar sitt beslut.
Jim gick till varje beslutsdag i två månader.
Om någon hade frågat för några år sedan vad det 14:e tillägget innebär,
så hade jag inte vetat det.
Min kunskap om konstitutionen var ganska normal.
Jag kände till några av tilläggen.
Åtminstone vad de stod för, inte siffrorna.
Men jag visste ganska lite om konstitutionen.
Ändå ligger det tillägget bakom beslutet.
Domare Kennedy ska läsa upp det första beslutet.
Domare Kennedy har vårt yttrande i mål 14-556, Obergefell mot Hodges.
Jag ryckte till där jag satt och...
...tog min väns hand och tänkte: "Nu kommer det."
"Orättvisans natur är sådan att vi inte alltid ser den i vår egen tid.
De som skrev och ratificerade rättighetsförklaringen och 14:e tillägget
trodde sig inte känna till frihetens vidd i alla dess dimensioner.
De anförtrodde till framtida generationer
en stadga som skyddar allas rättigheter
att njuta av frihet medan vi lär oss dess innebörd."
Alla var medvetna om vikten...
...av det som hände.
"Inget förbund är djupare än äktenskapet
för det förkroppsligar de högsta idealen
om kärlek, trohet, hängivenhet, uppoffring och familj.
När man ingår äktenskap
blir två personer något större än det de en gång var.
Som vissa av framställarna i dessa fall visar,
förkroppsligar äktenskapet en kärlek som överlever döden.
Man missförstår dessa män och kvinnor
om man hävdar att de inte respekterar äktenskapet.
De menar...
...att de respekterar det
så djupt att de önskar finna dess meningsfullhet själva.
Deras oföränderliga natur föreskriver...
...att samkönade äktenskap är deras enda väg
till detta djupa förbund.
De ber om likvärdighet i lagens ögon.
Konstitutionen ger dem den rätten."
Jag minns att jag tittade på människornas ansikten.
Några av dem grät öppet som små barn,
tårarna bara rann.
Ingen är oberörd inför något så starkt.
Det var något av det mest fantastiska jag någonsin sett.
Jag ska berätta för mina barn och mina barnbarn
att jag var där när domstolen sa:
"Dörren är öppen. Ni kan gå in. Ni är fullvärdiga medlemmar i samhället."
KÄRLEK
Jag tänkte: "Jag saknar dig. Jag önskar att du var här,
att du hade fått uppleva detta."
Och den…
...känslan, den känslan följdes snabbt av en överraskande insikt.
Det var första gången som öppet homosexuell…
…jag kände mig som en jämlik amerikan.
Vi ska tillbaka till Högsta domstolen.
Några praktikanter springer ut med beslutet.
Här kommer våra praktikanter med beslutet.
Domstolen har meddelat sitt beslut.
Så här står det. "Det 14:e tillägget
kräver att delstaterna medger samkönade par äktenskapslicens
och erkänner äktenskap mellan två personer av samma kön…"
Jag satt i rättssalen mellan mina vänner
och visste att folkmassan hade fått beskedet och firade.
Folk firade, men jag tänkte bara: "Avsluta det här nu, för jag vill gå."
Al och jag gick arm i arm och ledde gruppen,
och publiken delade sig framför oss.
För varje steg vi tog gjorde folk mer plats.
De grät och jublade,
sjöng och firade.
När man kom ut stod det demonstranter på båda sidor.
Det var fantastiska körer som sjöng
och det var så många olika ljud samtidigt.
Media flockas runt Jim, som har 25 mikrofoner framför sig.
Jag vill tacka mitt juridiska team,
särskilt Al Gerhardstein som stöttat mig under hela resan.
Sen ringer presidenten.
-Är det Jim? -Ja, herr president.
Jag ville bara gratulera.
Medan han pratar med presidenten, ringer även vicepresident Biden.
Du har visat vägen för andra
och åstadkommit varaktiga förändringar i landet.
Ja. Tack.
Det är ett sådant ögonblick
som man inte kan göra om och det vill man inte heller.
Det kändes underbart att gå igenom folkmassan
och känna all kärlek.
Kärlek är kärlek!
Dagen avslutas med gaypar som gifter sig
och firandet dras igång.
Med befogenhet av USA:s Högsta domstol,
gläder vi oss nu åt kärlekens kraft.
Försegla era löften med en kyss.
Det fortsatte dagen därpå med Pride-firande.
Hur många rättsfall avslutas med en parad genom stadens centrum
och att alla blir helt galna?
Glad Pride!
Det stod så många unga längs gatorna.
De tittade på Jim och viskade:
"Tack."
Jag pratar om hundratals människor
som säger: "Det är så här det ska vara."
Att färdas genom staden som hade förändrats så drastiskt…
Från landets mest gayfientliga stad,
till denna underbara, välkomnande plats.
Det glömmer jag aldrig.
John skulle tycka att det var hysteriskt roligt
om han fick veta att hans sjukdom ledde till en historisk förändring
i det amerikanska rättssystemet.
Man skulle ha fått den där blicken.
Du vet. "Här ska du få höra."
Den blicken.
Han skulle ha sagt:
"Du förstår, det handlar bara om kärlek."
Han skulle förklara det för mig. Det hade han nog sagt.
Han skulle vara oerhört stolt över
att hans äktenskap var en del av det.
MÅLET AVSLUTAT!
"LIKVÄRDIGHET" SAMKÖNADE ÄKTENSKAP LAGLIGA I ALLA STATER
Det var ännu ett exempel på
att samvetsgranna försök
att tillämpa konstitutionens regler på vårt nationella liv
kan resultera i otroliga stunder.
Kärnan i det 14:e tillägget är de medborgerliga rättigheter
man måste ha som individ för att vara fullt delaktig i samhället.
Man erkände människans grundläggande rättigheter,
och 150 år senare
försöker vi fortfarande reda ut vad det betyder.
Jag kunde inget om det 14:e tillägget, men nu gör jag det.
Jag förstår att det är ett viktigt verktyg
för att se till att vi behandlas lika.
Det hjälper oss att komma närmare vårt ideal om folkstyre.
Att leva upp till de åtagandena är väldigt meningsfullt.
Min drivkraft var att uppfylla löftet till John.
Jag gjorde det av kärlek till honom.
Kärleken vinner. Det gjorde den då.
KÄRLEKEN VINNER
Det 14:e tillägget kan vara en ledstjärna för inklusivitet,
en bro till ett USA som hedrar vår kärlek till varandra.
Delvis tack vare tillägget
har hbtq-personer gått från att bli sedda som fruktade utomstående
till att bli behandlade som människor,
levande människor som andas och förtjänar lika rättigheter.
På samma sätt
har en annan grupp kämpat för att USA ska erkänna deras likvärdiga mänsklighet.
De vill också se det 14:e tillägget som en bro till den amerikanska drömmen,
men istället har de mött en mur.
Undertexter: Sarah Wallin Bååth