‎UN SERIAL DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎Pentru mine, ‎când e vorba de al 14-lea Amendament,
‎nu există un moment mai important ‎decât cazul Loving contra Virginia.
‎Sunt Martha Jones, profesor de istorie ‎la Universitatea Johns Hopkins.
‎În 1967, în 18 state
‎nu erau recunoscute căsătoriile ‎dintre albi și persoanele „non-albe”.
‎Cazul Loving versus Virginia
‎e momentul în care Curtea Supremă a SUA
‎elimină în sfârșit ceea ce numim ‎„legile contra amestecării rasiale”.
‎Dar…
‎părinții mei s-au căsătorit în 1957, ‎cu zece ani mai devreme.
‎Mama mea, o americancă albă,
‎și tata, un bărbat afro-american,
‎nu s-au putut căsători ‎în statul lui natal.
‎S-au căsătorit la New York.
‎Au fost jigniți și ridiculizați.
‎Noi, copiii lor, am fost etichetați
‎ca „ghinioniști” și chiar mai rău.
‎Sunt un vlăstar ‎al cazului Loving contra Virginia,
‎adică…
‎în timp ce încerc…
‎să-mi înțeleg viața…
‎Fir-ar să fie!
‎Mi-ați spus că se va întâmpla asta.
‎O clipă, vă rog.
‎ARTICOLUL 14
‎PROTECȚIE EGALĂ
‎Al 14-lea Amendament a făcut posibilă ‎decizia Loving.
‎Clauza protecției egale e ‎în mod expres mijlocul
‎prin care vorbim despre inegalitate ‎în fața legii.
‎Cazul îi conferă familiei mele un fel de…
‎legitimitate.
‎Când mă gândesc la povestea vieții mele,
‎mă gândesc la cei ‎care au dus campanii neobosite
‎și deseori ingrate
‎de a insufla Constituției
‎un fel de sens care mă ajută și pe mine ‎să dau sens vieții mele.
‎Aceasta e povestea mea.
‎SCHIMBARE: LUPTA PENTRU LIBERTATE
‎Ne-am adunat azi
‎pentru a sărbători ‎uniunea celui de al 14-lea Amendament
‎cu căsătoria.
‎Căsătoria e un simbol al iubirii
‎și devotamentului ‎și e o legătură juridică.
‎Guvernul consideră căsătoria ‎atât de importantă pentru societate,
‎încât oferă cuplurilor căsătorite ‎beneficii și protecții juridice
‎care mențin integritatea familiei.
‎Căsătoria și cel de-al 14-lea Amendament ‎au o relație îndelungată.
‎Înainte de Războiul Civil, sclavii ‎nu aveau dreptul legal să se căsătorească.
‎Fără această recunoaștere juridică,
‎puteau fi despărțiți oricând ‎de partenerii și copii lor.
‎Doar după emancipare, și cu protecția ‎celui de-al 14-lea Amendament,
‎foștii sclavi au putut ‎să se căsătorească în mod legal.
‎Deci când cazul căsătoriei gay a sosit ‎pe masa Curții Supreme în 2015,
‎nu e vorba doar despre iubire.
‎E vorba de a fi recunoscuți ‎și acceptați de către guvern
‎ca cetățeni deplini și egali.
‎Legile actuale dau posibilitatea ‎de a fi heterosexual și legal
‎sau homosexual și ilegal.
‎Mai știi cum te-ai simțit ‎când ți-ai dat seama că ești homosexual?
‎Înspăimântat.
‎Nu voiam să fiu diferit.
‎Nu voiam să mă evidențiez.
‎Voiam să am tot ce aveau toți ceilalți.
‎Nimic mai mult sau mai puțin.
‎IUBIRE
‎Aș spune că prima dată când am început ‎să-mi dau seama că sunt diferit
‎a fost probabil ‎când aveam opt sau nouă ani.
‎După ce familia mea frunzărea ‎cataloagele Sears sau JCPenney
‎și le arunca,
‎eu le pescuiam de la gunoi,
‎pentru că voiam să decupez ‎paginile cu lenjeria de bărbați.
‎Nu știam de ce. ‎Știam doar că vreau paginile acelea.
‎Însemnau ceva pentru mine.
‎Dar mi-am dat seama și că simțeam…
‎rușine, de parcă știam cumva ‎că e greșit să fac asta.
‎Și acest sentiment de rușine ‎în final m-a copleșit
‎și am ars acele poze la subsol, ‎într-un cutie de cafea.
‎Din gimnaziu am cântat în cor, ‎am jucat în musicaluri,
‎lucruri tipice pentru gay.
‎Nu făceam sport.
‎Eram doar unul dintre copiii ‎care îndeplineau multe criterii
‎de a fi considerați gay.
‎Pe măsură ce am crescut, am început ‎să-mi accept cumva orientarea sexuală,
‎dar nu pentru mult timp,
‎fiindcă încă nu mă împăcasem ‎cu ideea că sunt gay.
‎ROMANCIER/ACTIVIST
‎„Descoperirea orientării sexuale ‎nu trebuie să fie o traumă.
‎E o traumă pentru că societatea e ‎atât de traumatizată.”
‎Nu se știe niciodată ‎când veți da peste un homosexual.
‎Poate părea normal
‎și s-ar putea să fie prea târziu ‎când descoperiți că e bolnav mintal.
‎Nu e o boală vizibilă ca variola,
‎dar e la fel de periculoasă ‎și contagioasă,
‎o tulburare a minții.
‎Dacă sexualitatea unui bărbat dispare,
‎dispare și posibilitatea, ‎și speranța de a iubi.
‎„Așa-zisul heterosexual nu e ‎mai puțin periculos decât mine.
‎Să iubești pe oricine,
‎să fii iubit de oricine ‎e un pericol uriaș,
‎o responsabilitate uriașă.”
‎E o călătorie ‎pe care ambii trebuie s-o facă
‎împreună.
‎L-am cunoscut pe John cu câteva luni ‎înainte să-mi declar orientarea sexuală,
‎iar el se simțea atât de bine ‎în pielea lui ca gay declarat,
‎încât m-a speriat.
‎Eu încă mă ascundeam ‎și ne-am cunoscut printr-un amic comun.
‎Am vorbit puțin și asta a fost tot.
‎Pe atunci, nu eram pregătit ‎să recunosc în fața nimănui că sunt gay.
‎A doua oară când ne-am întâlnit cu John ‎am început să vorbim
‎și, la un moment dat, mi-a zis: ‎„Nu ai ieși niciodată cu cineva ca mine.”
‎Și încă nu știu de unde am avut inspirația ‎sau curajul
‎să-i răspund așa,
‎dar i-am spus: ‎„De unde știi? Nu m-ai întrebat.”
‎Dar n-a făcut-o.
‎Asta a fost a doua întâlnire.
‎A treia oară
‎eram în Cincinnati în vacanță
‎și John dădea o petrecere de Anul Nou.
‎M-am dus la petrecerea lui, ‎ne-am întâlnit a treia oară
‎și am rămas împreună.
‎Eu și John glumeam mereu ‎că n-a fost dragoste la prima vedere,
‎ci la a treia vedere.
‎L-am cunoscut pe Jim și mi-a plăcut mult,
‎dar lucrul care m-a făcut să-l iubesc
‎a fost că nu-l mai văzusem ‎niciodată pe John
‎așa de fericit.
‎Viața noastră în Cincinnati era fericită.
‎Eram un cuplu obișnuit, sociabil.
‎Cam plictisitor.
‎Dar, pe atunci, ‎Cincinnati nu era un loc grozav
‎pentru comunitatea LGBTQ ‎sau orice comunitate diferită.
‎HOMOSEXUALITATEA E BLASFEMIE
‎Când e vorba de drepturile LGBTQ,
‎Cincinnati în anii '80 și '90 seamănă mult ‎cu cel din anii '50
‎sau cu orice alt oraș mare din SUA ‎de la acea vreme.
‎Mesajul către cetățenii LGBTQ e: ‎„Fiți discreți,
‎ascundeți-vă sau plecați de aici.”
‎America, ești la înălțime!
‎America, ești la înălțime în Cincinnati!
‎Le spun de 40 de ani studenților care vor ‎să fie avocați pentru drepturile civile
‎că, dacă vorbesc serios, ‎să meargă în Vestul Mijlociu.
‎Când ne-am mutat în Cincinnati, ‎încă existau mitinguri KKK
‎în care se ardeau cruci ‎în Fountain Square.
‎Începe procesul în care o galerie de artă ‎și directorul ei sunt acuzați
‎de obscenitate.
‎Expoziția Mapplethorpe a fost emblematică
‎pentru orașul Cincinnati de atunci.
‎Orașul a fost scandalizat.
‎Eram într-o perioadă foarte întunecată.
‎Ca tânăr avocat pentru drepturi civile,
‎simțeam că am mult de lucru.
‎Reprezentam persoane cu venituri mici ‎în vederea obținerii ajutoarelor sociale.
‎Am desfășurat un proiect ‎care ajuta oamenii să obțină slujbe.
‎Voiam să mă asigur că Visul American
‎e disponibil tuturor.
‎După câțiva ani, am început ‎să cunosc o serie de persoane
‎care fuseseră concediate ‎doar pentru că erau gay.
‎Am mers de fiecare dată în instanță ‎încercând să găsesc căi
‎de a le obține protecție egală ‎în baza legii.
‎Am pierdut toate acele procese.
‎Așa că am hotărât ‎să începem să batem la ușa
‎Consiliului Municipal din Cincinnati.
‎Am adus toți acești clienți
‎și ei au explicat cum e să fii concediat ‎pentru ceva ce nu e vina ta.
‎ORDONANȚA, APROBATĂ
‎Am convins consiliul să adopte ‎o ordonanță pentru drepturile omului.
‎Era un succes uriaș!
‎Nu poți concedia pe cineva ‎doar pentru că e gay.
‎A fost o zi minunată ‎și am sărbătorit mult.
‎Dar…
‎chiar în toiul sărbătorii
‎se ivea norul întunecat ‎al Cetățenilor pentru Valorile Comunitare.
‎Legea privind drepturile civile din 1964 ‎identifica persoane pe baza…
‎a ceva ce puteai vedea, identifica, ‎nu pe baza comportamentului.
‎Dacă vine cineva
‎și revendică statut minoritar ‎bazat pe comportament,
‎gândiți-vă ce ar însemna. ‎S-ar deschide Cutia Pandorei.
‎Aceste forțe unite împotriva noastră
‎au propus un amendament ‎la carta municipală numit „Articolul 12”.
‎Formularea amendamentului propus
‎e următoarea:
‎Primăria Cincinnati nu poate adopta ‎nicio ordonanță,
‎regulament, normă sau politică
‎ce prevede că orientarea homosexuală
‎oferă unei persoane baza
‎de a revendica tratament preferențial.
‎Articolul 12 a fost aprobat ‎cu 64% dintre voturi
‎și, astfel, ordonanța ‎pentru drepturile omului a fost abrogată.
‎Și a interzis pentru totdeauna primăriei ‎să ofere orice fel de protecție
‎celor pe care îi numeau homosexuali, ‎bisexuali
‎sau lesbiene.
‎Am devenit oficial cel mai ostil oraș ‎din țară față de persoanele gay.
‎A fost îngrozitor
‎să știm că concetățenii noștri
‎considerau că nu merităm ‎niciun fel de protecție.
‎Protestează pentru că nu primesc ‎anumite privilegii și drepturi.
‎Sigur e ceva putred aici
‎și nu cred că e normal.
‎Exista multă furie și discriminare
‎față de comunitatea LGBTQ.
‎Îți vine rău să spui: ‎„El e gay” sau „Ea e lesbiană”.
‎Trebuie să fie ceva ‎pe care-l ții pentru tine, clar.
‎În acest mediu,
‎persoanele LGBTQ trebuiau să tacă, ‎să nu facă valuri și să se conformeze.
‎Dacă arăți sau te porți ‎într-un anumit fel, ești acceptabil.
‎Eram acceptabili fiindcă nu fluturam ‎propriul nostru steag curcubeu.
‎Ne încadram în tiparul orașului Cincinnati ‎privind tinerii albi.
‎A fost o perioadă înfricoșătoare ‎să fim gay în acel oraș.
‎Eram singurul oraș din America
‎care avea o declarație oficială de ură ‎împotriva persoanelor gay.
‎Cum poate fi acest lucru legal în America?
‎Când am fondat guvernul a doua oară,
‎deoarece asta reprezintă ‎al 14-lea Amendament,
‎am spus că toate persoanele au dreptul ‎la protecție egală
‎în fața legii.
‎Așa că am contestat în instanță ‎constituționalitatea Articolului 12.
‎ȘTIRILE CINCINNATI
‎Bătălia pentru drepturile homosexualilor ‎nu s-a încheiat în ziua alegerilor.
‎Mulți experți juridici cred ‎că acest tip de legislație
‎s-ar putea să pice testul constituțional.
‎Dar acest caz prezintă ‎o dificultate uriașă
‎despre care nu am vorbit încă.
‎Și asta deoarece, în 1986,
‎Curtea Supremă a dat o hotărâre ‎în cazul Bowers contra Hardwick.
‎Onorată instanță,
‎acest caz pune problema
‎dacă există un drept fundamental
‎la acte de sodomie homosexuală ‎consensuală.
‎Chiar dezbatem aici ‎activitatea sexuală consensuală?
‎Dacă cineva ar încerca să vă spună
‎că ceea ce faceți cu partenerul vostru ‎în dormitor e ilegal,
‎sigur v-ați simți cam ofensați.
‎Știți momentul din comediile romantice ‎când totul merge prost?
‎Ea varsă cafeaua pe el
‎sau el îi spune că o iubește ‎chiar înainte de nunta ei cu altul.
‎Pentru Michael Hardwick, acest moment vine
‎când un polițist dă peste el ‎într-un moment de intimitate
‎cu iubitul lui.
‎Iar în 1982, în Georgia,
‎unele activități sexuale sunt pedepsite ‎cu până la 20 de ani de închisoare.
‎Deși acuzațiile au fost retrase,
‎pentru Michael lupta abia începea.
‎A dat în judecată statul Georgia ‎și cazul lui a ajuns la Curtea Supremă.
‎Avocații lui Hardwick susțin ‎că al 14-lea Amendament
‎ocrotește dreptul la viață privată,
‎inclusiv ceea ce se întâmplă în dormitor.
‎Deci, cum procedăm?
‎Revenim al 14-lea Amendament, ‎Secțiunea Unu.
‎Argumentul era că o lege ‎care incriminează o activitate sexuală
‎privează persoana de libertate ‎fără respectarea legii.
‎E vorba despre a avea dreptul ‎de a alege pe cine vrei să iubești.
‎Poate că nu e scris,
‎dar e atât de important, ‎încât o să presupunem că e în Constituție.
‎Curtea a decis cu cinci contra patru
‎că revendicările homosexualilor ‎privind dreptul la acte de sodomie
‎nu sunt protejate de Constituție.
‎Judecătorul White s-a întrebat: ‎„Ce urmează?
‎Să aprobăm adulterul și incestul?”
‎Curtea Supremă spune că, ‎în baza celui de-al 14-lea Amendament,
‎aceste drepturi nu sunt protejate ‎de Constituție.
‎Am fost împușcat în Vietnam, m-am întors
‎și mi se spune ‎că Constituția nu-mi aparține?
‎La dracu' cu asta!
‎Mulți au asemănat-o ‎cu deciziile Plessy sau Dred Scott,
‎retrogradându-i la statutul ‎de cetățeni de rang inferior.
‎Dreptate egală în fața legii!
‎Nu primim drepturi egale!
‎Curtea a spus ‎că nu există protecție pentru gay.
‎Pot fi închiși…
‎pentru comportament homosexual.
‎A fost una dintre cele mai rușinoase ‎decizii din secolul 20.
‎A fost arestat și Michael Hardwick ‎din Atlanta, Georgia.
‎Cazul Bowers a fost un obstacol uriaș ‎în calea progresului.
‎A permis guvernului nostru
‎să discrimineze persoanele gay.
‎Așa că de fiecare dată când era vorba ‎de drepturi egale pentru persoanele gay,
‎mi se arunca în față cazul Bowers.
‎Și, ce să vezi, asta s-a întâmplat
‎la Curtea de Apel din Cincinnati.
‎„Domnule Gerhardstein,
‎de la cazul Bowers, ‎toate instanțele care au abordat problema
‎au decretat că homosexualii nu au dreptul ‎la o protecție constituțională specială,
‎deoarece homosexualitatea e ‎greu de identificat.
‎Nu e așa?
‎Cum o să-i identificăm ‎pe cei care sunt gay?”
‎Îmi amintesc acel schimb de replici
‎și dificultatea pe care a avut-o ‎judecătoarea Kennedy cu acest argument
‎de parcă voia să știe…
‎cine sunt acești oameni.
‎„Mulți homosexuali își ascund cu succes ‎orientarea sexuală
‎și fiindcă nu sunt identificabili imediat
‎decât dacă aleg ‎să fie identificabili prin conduită,
‎nu pot constitui o categorie specială.”
‎Am retrăit partea asta a argumentului
‎și aș vrea o reluare,
‎pentru că aș vrea să apelez…
‎la mulțime.
‎Sala de judecată era plină.
‎Voiam să le cer tuturor homosexualilor ‎să se ridice.
‎Erau peste tot în jurul ei.
‎Apoi m-am gândit: „Nu e corect”. ‎Decizia Bowers e încă în vigoare.
‎Poate că identificarea lor ‎îi va pune în pericol.
‎Am câștigat protecție zero
‎pentru acești oameni.
‎Când pierzi un caz de asemenea importanță,
‎când lași un oraș ‎atât de lipsit de apărare,
‎când îi lași pe oameni atât de singuri,
‎e greu să n-o iei personal.
‎Invizibilitatea.
‎Grupurile marginalizate o simt adesea.
‎În mod tradițional, pielea noastră închisă ‎ne-a făcut atât de invizibili,
‎încât a trebuit ‎să ne pictăm efectiv existența pe străzi.
‎Spre deosebire de noi,
‎invizibilitatea comunității LGBTQ vine ‎din faptul că sunt forțați să se ascundă.
‎Au trebuit să se ascundă ‎sau să riște
‎să fie arestați, concediați, ‎ostracizați de familie sau mai rău.
‎Fiind siliți să se ascundă,
‎societatea ne spune ‎că pur și simplu nu există.
‎Arta persoanelor LGBTQ e suprimată ‎sau încifrată,
‎iar identitățile lor sunt șterse ‎din istorie.
‎Așa cum spune poeta și eseista LGBTQ ‎Adrienne Rich,
‎„Când cineva descrie lumea ‎și tu nu ești în ea,
‎există un moment de dezechilibru psihic,
‎ca și cum te-ai uita în oglindă ‎și n-ai vedea nimic.”
‎Vă puteți imagina asta?
‎Tristul adevăr e ‎că prea mulți oameni pot.
‎În mod uimitor, Cincinnati a început ‎să se schimbe la începutul anilor 2000.
‎Atitudinile față de comunitatea LGBTQ ‎se îmbunătățeau încet, dar sigur.
‎Cred că a crescut ‎numărul de persoane progresiste
‎și care căutau ‎să facă din Cincinnati un loc mai bun.
‎Dar eu și John n-am fost niciodată ‎ceea ce aș numi „activiști”.
‎Nu am contribuit la campanii.
‎N-am făcut campanie în numele nimănui,
‎nimic din toate astea.
‎Cred că eram puțin rupți de realitate,
‎fiindcă nu eram atât de implicați politic ‎cum probabil ar fi trebuit.
‎Dar, într-un fel, cred că faptul ‎că trăiam deschis ca cuplu gay
‎chiar e un act politic.
‎A fi tu însuți ajută oamenii să înțeleagă
‎că persoanele LGBTQ nu sunt ‎chiar atât de diferite de ceilalți.
‎„Credeam că sunt înfricoșători și oribili,
‎dar sunt pur și simplu oameni obișnuiți.
‎Deși sunt un cuplu de bărbați,
‎viața lor chiar nu e prea diferită ‎de viața mea.”
‎Unii oameni cred ‎că mișcarea LGBTQ a avansat rapid.
‎Foarte rapid.
‎Înțeleg.
‎Dar, indiferent ce cred unii americani,
‎ea nu a apărut din senin.
‎Mișcarea LGBTQ a însemnat ‎un efort de decenii.
‎La începutul anilor 2000, americanii ‎vedeau mai multe personaje LGBTQ la TV.
‎Sunt gay.
‎Persoane LGBTQ au început ‎să apară la știri.
‎În viața personală a oamenilor,
‎prieteni și rude au început ‎să declare că sunt gay.
‎Deci, dacă cineva spune că mișcarea LGBTQ ‎a avansat prea repede,
‎nu uitați că timp de generații
‎activiștii LGBTQ au luptat ‎pentru recunoaștere.
‎Și acum ne bucurăm cu toții ‎de roadele muncii lor.
‎HETEROSEXUALI, DAR NU ÎNCUIAȚI
‎FUNDAȚIA PENTRU EGALITATE ‎CONTRA CINCINNATI
‎LAWRENCE CONTRA TEXAS, 2003
‎Cazul Lawrence contra Texas.
‎În cazul Bowers contra Hardwick din '86
‎Curtea a spus că dacă statele vor ‎să incrimineze comportamentul homosexual,
‎n-au decât.
‎Ajungem la cazul Lawrence contra Texas.
‎În acest caz, e vorba de doi adulți
‎arestați și acuzați de o infracțiune
‎privind comportamentul lor sexual privat,
‎iar statul Texas a spus ‎că are puterea de a-l incrimina.
‎Instanța din cazul Lawrence caută o normă
‎asemănătoare cu cea care a fost în cauză ‎în cazul Bowers.
‎Și întrebarea pentru instanță e:
‎încalcă această normă clauza procesului ‎echitabil din al 14-lea Amendament?
‎În 2003, Curtea Supremă avea ‎patru judecători liberali
‎și cinci judecători conservatori.
‎Dar unul, Anthony Kennedy,
‎vede al 14-lea Amendament puțin diferit ‎față de colegii lui conservatori.
‎„Reclamanții au dreptul ‎să le fie respectată viața privată.
‎Dreptul la libertate ‎din clauza procesului echitabil
‎le dă drept deplin la conduita lor
‎fără ca guvernul să intervină.”
‎Judecătorul Kennedy face ceva ‎foarte interesant și diferit,
‎spunând că trebuie ‎să fim atenți la demnitatea individului.
‎Așadar, acest caz ar trebui soluționat
‎stabilind dacă reclamanții ‎erau liberi ca adulți
‎să aibă această conduită privată ‎ca expresie a libertății
‎conform clauzei procesului echitabil ‎din al 14-lea Amendament.
‎Curtea a spus că nu poți interzice ‎viața privată a oamenilor
‎doar pentru că o dezaprobi.
‎Trebuie să arăți ‎că afectează societatea într-un fel
‎și nu există asemenea dovezi.
‎Persoanele gay trăiesc ca toți ceilalți.
‎Datoria noastră e ‎să definim libertatea tuturor,
‎nu să impunem propriul nostru cod moral.
‎Decizia Bowers nu a fost corectă atunci ‎și nu e corectă nici azi.
‎N-ar trebui ‎să rămână precedentul obligatoriu.
‎Decizia Bowers ar trebui ‎să fie anulată și acum e.
‎Rareori Curtea Supremă
‎anulează practic un precedent mai vechi ‎și adoptă poziția opusă.
‎În premieră, Curtea spune
‎că dreptul de a-ți alege partenerul ‎e unul dintre drepturile fundamentale
‎protejate de clauza procesului echitabil ‎din al 14-lea Amendament.
‎CURTEA HOMOSEXUALILOR
‎Dar exista un dezacord în cadrul Curții.
‎Judecătorul Scalia a formulat ‎o opinie divergentă…
‎Scalia a citit de pe podium, ‎ceea ce judecătorii fac
‎doar când sunt foarte nemulțumiți ‎de rezultate.
‎„Mulți americani nu vor ca homosexualii ‎să le fie parteneri de afaceri,
‎lideri cercetași ai copiilor lor ‎sau chiriași în casele lor.
‎Astfel, se protejează ‎și-și protejează familiile
‎de un stil de viață pe care îl consideră ‎imoral și distructiv.”
‎Curtea e atât de impregnată
‎de cultura pro-homosexualitate…
‎„…încât pare să nu conștientizeze ‎că atitudinile acestei culturi
‎nu sunt majoritare în mod evident.”
‎A spus că Curtea fusese capturată ‎de elitiști,
‎de agenda mișcării gay
‎și Curtea nu avea de ce ‎să se implice în războiul cultural.
‎Să fie clar ‎că nu am nimic împotriva homosexualilor…
‎„…sau oricărui grup ‎care-și promovează democratic agenda,
‎dar a convinge concetățenii e una
‎și a-ți impune părerile în absența ‎voinței majorității democratice…”
‎…e cu totul altceva.
‎Scalia a spus în anii ‎de după cazul Lawrence:
‎„Dacă nu pot da legi ‎împotriva comportamentului imoral
‎pentru că îl consider imoral,
‎nu putem avea un sistem juridic cu sens,
‎fiindcă legea trebuie ‎să se bazeze pe morala socială.”
‎Decizia din cazul Lawrence
‎a scos din discuție ‎această dezaprobare socială.
‎Deci, odată stabilit ‎că relațiile homosexuale
‎sunt la fel de respectabile
‎ca cele heterosexuale,
‎apare întrebarea:
‎ce motiv aveți ‎să ne interziceți să ne căsătorim?
‎O scurtă istorie a căsătoriei gay ‎în Statele Unite:
‎doi studenți activiști, Richard Baker ‎și James Michael McConnell
‎au vrut să se căsătorească în Minnesota.
‎Ofițerii stării civile și instanțele ‎le-au refuzat cererea,
‎dar, în Colorado, un alt ofițer, ‎Clela Rorex,
‎al cărei nume e la fel de special ‎ca locul ei în istorie,
‎a făcut ceva de neconceput: ‎și-a făcut datoria.
‎Unul dintre cuplurile căsătorite legal ‎de Clela
‎au fost Richard Adams, un american, ‎și Tony Sullivan, un australian. Ca mine.
‎Ziua bună!
‎Dar deși Tony era căsătorit legal, ‎i-a fost refuzată viza de rezidență.
‎Guvernul federal a susținut
‎că „nu ați reușit să demonstrați ‎că o relație conjugală adevărată
‎poate exista între doi homosexuali.”
‎Ca reacție la această scrisoare superbă,
‎Tony și Richard au intentat primul proces
‎pentru recunoașterea căsătoriei gay ‎la nivel federal.
‎Au pierdut.
‎Apoi au sosit anii '90.
‎Președintele Clinton ‎semnează legea apărării căsătoriei,
‎interzicând recunoașterea ‎căsătoriilor gay.
‎În final, s-a răzgândit
‎dar abia după ce și-a încheiat mandatul. ‎Frumos.
‎La nivel federal, ‎legea a rămas în vigoare în epoca Bush,
‎dar statele au avut o opinie diferită,
‎conducând lupta de legalizare ‎a căsătoriilor gay.
‎Toate căsătoriile sunt acum egale.
‎În ciuda legii apărării căsătoriei,
‎instanțele din Massachusetts și Hawaii
‎au decis în favoarea căsătoriilor gay, ‎dar a apărut și contrareacția
‎și, în 2004, interdicția căsătoriilor gay ‎a fost adoptată în 13 state
‎dintre care Oregon, Michigan, Kentucky, ‎Utah, Louisiana și Ohio.
‎În 2011, eram împreună de 18 ani.
‎Aveam tradiția inelelor aniversare
‎de când eram împreună ‎de doar șapte săptămâni.
‎John mi-a dat un inel cu diamante,
‎știind că vom fi împreună ‎pentru totdeauna.
‎Aș spune ‎că în primii doi ani ai relației noastre
‎am vorbit despre căsătorie.
‎Aveam prieteni care țineau ‎ceremonii de angajament,
‎dar nu erau căsătorii.
‎Noi voiam să ne căsătorim.
‎Am decis că, pentru noi ‎căsătoria trebuie să fie căsătorie,
‎nu doar un gest simbolic.
‎Voiam să aibă valoare juridică.
‎Am vrut ca guvernul să spună:
‎„Contați ca oameni. ‎Vă recunoaștem existența.”
‎Dar statul ne-a spus: ‎„Nu vă puteți căsători niciodată
‎și chiar dacă v-ați căsători în alt stat
‎și veți avea certificat de căsătorie,
‎statul Ohio poate spune ‎că acest act n-are nicio valoare.”
‎Dar eu și John încă speram.
‎În ianuarie 2011 am început ‎să observ ceva diferit…
‎în felul în care mergea John.
‎Pașii lui sunau diferit.
‎Pășea mai apăsat cu un picior ‎decât cu celălalt.
‎Această schimbare a sunetului pașilor lui ‎era un lucru minor,
‎dar nu dispărea.
‎Și l-am convins în sfârșit
‎să meargă la doctor.
‎I-am zis: ‎„Jim, sună-mă când afli rezultatele.”
‎A fost de acord.
‎Și nu m-a sunat.
‎L-am sunat eu și Jim a început să plângă.
‎Mi-a spus: „Scuză-mă că-ți zic la telefon.
‎Are scleroză laterală amiotrofică.”
‎Am simțit de parcă m-ar fi lovit cineva ‎în piept cu o bâtă de baseball.
‎A fost diagnosticat cu boala Lou Gehrig.
‎Acela era debutul.
‎A urmat piciorul stâng, mâna stângă,
‎apoi boala i-a afectat și partea dreaptă.
‎John era tot mai bolnav,
‎dar Jim i-a fost alături, ‎la fel de iubitor.
‎A fost cu el clipă de clipă.
‎Zilele treceau uitându-ne la televizor,
‎ținându-ne de mână,
‎știind că sfârșitul va veni, ‎dar nu știam exact când.
‎Pe 26 iunie 2013, ‎lucram la masa din sufragerie
‎când John m-a sunat din camera lui ‎și mi-a spus:
‎„Jim, vino!”
‎M-am dus în camera lui ‎și el se uita la știri.
‎Curtea Supremă tocmai a anulat ‎legea federală a apărării căsătoriei.
‎Doamne sfinte!
‎1996 ‎LEGEA APĂRĂRII CĂSĂTORIEI
‎Dacă ești căsătorit, ‎ai alte beneficii, de obicei mai mari.
‎Poți primi scutiri de taxe, ‎ca Edie Windsor.
‎Fără recunoașterea căsătoriei,
‎avea de plătit impozite ‎de 300.000 de dolari.
‎Dacă mariajul i-ar fi recunoscut, ‎taxele ar dispărea,
‎deci miza financiară era uriașă.
‎Când a murit frumoasa mea Thea, ‎am fost copleșită de durere.
‎Dar, deși jeleam,
‎mi-am dat seama că guvernul federal ‎ne tratează ca pe niște străini.
‎Cazul ei a ajuns la Curtea Supremă
‎și legea apărării căsătoriei ‎a fost abrogată.
‎Citind despre asta, m-am gândit: ‎„E o decizie monumentală
‎și va da argumentului ‎în favoarea căsătoriei gay
‎o șansă reală.”
‎Stăteam lângă patul lui John, ‎ținându-l de mână.
‎L-am îmbrățișat și l-am sărutat
‎și i-am spus: „Hai să ne căsătorim.”
‎Jim m-a sunat
‎și m-a întrebat: ‎„Ce faci săptămâna viitoare?”
‎Eu zic: „De ce? Ce s-a întâmplat?”
‎Locuim la șase cvartale de tribunal.
‎Într-o lume perfectă, l-aș fi putut duce ‎pe John în scaunul cu rotile
‎ca să ne căsătorim, dar nu în Ohio.
‎N-am avut altă opțiune
‎decât să închiriem un avion medical.
‎Am ales statul Maryland.
‎A fost un zbor lin…
‎și tăcut.
‎Am aterizat și am oprit pe pistă.
‎Azi e o zi de mare importanță
‎nu doar în viața a doi dintre ‎cei mai iubitori și speciali bărbați
‎pe care i-am cunoscut,
‎ci și în viețile tuturor celor ‎care îi cunosc, îi iubesc și îi respectă
‎și, într-un sens mai larg,
‎în viețile americanilor care au așteptat ‎să fie recunoscuți egali în fața legii
‎și în fața iubirii.
‎A fost o ceremonie foarte scurtă, dar…
‎îmi amintesc că la începutul ei
‎le-am spus: „Luați-vă de mână”.
‎M-am uitat și mi-am dat seama ‎că se ținuseră de mână tot timpul.
‎Trebuie întoarsă.
‎Am reușit să facem ceva ce nu credeam ‎că vom reuși:
‎să ne luăm de mână și să spunem: ‎„Te iau de soț”.
‎Respectând legea măreței noastre țări,
‎vă declar soț și soț,
‎parteneri pe vecie.
‎Fie ca iubirea și înțelegerea ‎să fie cu voi pentru totdeauna.
‎Să ne bucurăm cu toții!
‎Simt că sunt
‎cel mai norocos tip
‎din lume.
‎Sunt fericit.
‎E tot ce pot să spun.
‎A fost un eveniment fericit.
‎Chiar a fost un eveniment fericit.
‎N-am fost niciodată mai mândră ‎că sunt americancă.
‎- Cum a mers? ‎- Bine! Excelent!
‎Faptul că John a făcut acea călătorie
‎a fost o încununare
‎a identității lor, a cuplului lor ‎și a relației lor de iubire.
‎ÎN SFÂRȘIT, SOȚ ȘI SOȚ
‎Faptul că am făcut promisiunile ‎și angajamentele publice și legale
‎a schimbat totul.
‎Cred că eu și John am folosit ‎cuvântul „soț” de câteva mii de ori pe zi.
‎„Vrei să bei ceva, soțul meu?”
‎„Să dau sunetul mai tare, soțul meu?”
‎„Te iubesc, soțul meu.”
‎Eram la un picnic ‎și discutam ultimele noutăți,
‎inclusiv decizia din cazul Windsor,
‎și cineva zice: ‎ „Niște buni prieteni de-ai mei
‎au fost atât de entuziasmați ‎de decizia Windsor,
‎încât au zburat ‎la aeroportul din Baltimore
‎și s-au căsătorit chiar acolo, pe pistă.”
‎Mi-a spus: „Știrea va apărea duminică.” ‎Era vineri.
‎I-am spus: „Grozav! ‎Mă bucur mult pentru ei.
‎Dar știi că au o problemă.”
‎La cinci zile după căsătorie, ‎Al ne-a vizitat.
‎Le-am adus o bucată de hârtie.
‎Un certificat de deces în alb.
‎Și a zis: „Sunt sigur ‎că n-ați vorbit despre asta.
‎De ce v-ați gândi la un certificat ‎de deces când abia v-ați căsătorit?
‎Dar să știți că atunci când John moare,
‎ultimul lui act oficial ‎va fi scris greșit.
‎Ohio va spune că era necăsătorit, singur
‎și numele tău, Jim, nu va apărea ‎ca soț supraviețuitor.”
‎S-au înfuriat cumplit.
‎Recunosc, m-am enervat.
‎Voiau să știe ce se poate face.
‎Putem merge pe urmele cazului Windsor,
‎îl putem formula la fel ‎cum a fost formulat acel caz.
‎Nu garantez că vom câștiga, ‎dar voi depune toate eforturile
‎și cred că avem șanse bune.
‎John credea că procedăm corect,
‎deși amândoi am înțeles ‎că vom petrece mai puțin timp împreună
‎ca să particip la procese și ședințe.
‎Era clar că trebuia să facem asta.
‎M-am consultat rapid cu John ‎și i-am spus lui Al că acceptăm.
‎„Haideți să facem tot ce putem.”
‎Peste trei zile, am intentat proces.
‎Trebuie să înțelegeți ‎că sunt avocat pledant.
‎Eu rezolv probleme.
‎Problema clienților mei era ‎că urma să nu aibă
‎un certificat de deces formulat corect.
‎N-ar trebui să fie prea greu.
‎Nu încercam să facem ceva extravagant, ‎ciudat sau neobișnuit
‎aici, în micul stat Ohio.
‎Încercam doar ‎să aplicăm precedentul Curții Supreme
‎și asta făceam.
‎Doar asta făceați?
‎Nu, dar era primul pas.
‎Căsătoria gay e legală în Maryland.
‎E legală și aici.
‎După ce am plecat de la tribunal,
‎după câteva ore eram acasă cu John.
‎Venise și mătușa Tootie.
‎A sunat telefonul, Jim a închis și…
‎N-o să uit cum a spus: „Am câștigat!
‎Se pare că am câștigat!”
‎Știi, e ceva special ‎să vezi pe cineva care sărbătorește
‎faptul că certificatul lui de deces ‎va putea demonstra că e căsătorit.
‎A fost o zi frumoasă.
‎Una dintre cele mai fericite clipe ‎de la sfârșitul vieții lui. Sunt sigur.
‎John a mai exact trăit trei luni ‎de la decizie.
‎Într-o seară, începusem să-i citesc ‎una dintre cărțile lui preferate,
‎Weaveworld‎ de Clive Barker,
‎și în următoarele două ore era ‎tot mai tăcut
‎și a adormit.
‎Îmi amintesc ultima propoziție citită:
‎„Lei! El venise însoțit de lei.”
‎A fost o poveste de iubire frumoasă. ‎Asta e tot.
‎A fost o poveste frumoasă înainte de boală ‎și una extraordinară după aceea.
‎John a murit la 22 octombrie 2013
‎și am cerut certificatul de deces.
‎Certificatul a fost formulat corect
‎și am obținut ceea ce voiam.
‎Dar statul Ohio insista: ‎„Când vom câștiga acest caz în apel,
‎vom schimba totul la loc.
‎Vom onora votul oamenilor
‎de a interzice căsătoria gay,
‎deci acest caz nu s-a terminat.”
‎Lupta lor abia începuse.
‎Cazul Obergefell contra Hodges ajunge ‎până la Curtea Supremă.
‎Le sunt alături cupluri din toată țara
‎care se luptă ca statele lor ‎să le recunoască căsătoria
‎sau ca statele lor ‎să revoce interzicerea căsătoriilor gay.
‎E un moment important.
‎Al 14-lea Amendament poate face iar ‎ceea ce știe cel mai bine.
‎Sau Curtea Supremă nu le va recunoaște ‎acest drept fundamental?
‎În ianuarie 2015, am aflat ‎că Curtea Supremă a spus:
‎„Da, vom accepta acest caz
‎și va fi cunoscut ‎ca Obergefell contra Hodges.”
‎Întrebarea era: ‎al 14-lea Amendament impune statelor
‎să permită căsătoria cuplurilor gay?
‎Trebuia să fiu în sala de judecată, ‎să aud tot.
‎Am ajuns acolo la ora șapte dimineața.
‎Era o atmosferă specială.
‎Erau oameni care susțineau ‎drepturile homosexualilor
‎și oameni care erau împotrivă.
‎Era o priveliște impresionantă.
‎După ce am intrat în sală,
‎ne-am așezat spre stânga podiumului.
‎Nu pot intra prea mulți oameni,
‎pentru că nu e o sală foarte mare.
‎Sala era mai mică decât mă așteptam.
‎Îmi imaginasem o sală uriașă, ‎impunătoare.
‎Apoi au intrat judecătorii.
‎Vom asculta argumentul
‎în cazul numărul 14-556, ‎Obergefell contra Hodges
‎și jurisprudența consolidată.
‎Una dintre eroinele mele ‎e Ruth Bader Ginsburg
‎și ea e atât de scundă, încât atunci ‎când stă în spatele podiumului
‎o vezi doar de la gât în sus,
‎dar când pune o întrebare,
‎e clar că e o prezență impozantă.
‎Ne-am schimbat concepția despre căsătorie.
‎Căsătoria era o relație ‎între un bărbat dominator
‎și o femeie supusă.
‎E aceasta o alegere ‎care trebuie permisă unui stat?
‎- Nu. ‎- Să se agațe de vechea concepție?
‎Nu, deloc.
‎Judecătorii intervin mereu.
‎Nu cred că mi-ați răspuns.
‎De ambele părți.
‎Nu are legătură cu Articolul Patru.
‎Întrebările și răspunsurile se succed ‎rapid.
‎Congresul nu va da nicio lege ‎privind libertatea religiei.
‎- Da. ‎- Întrebarea rămâne deschisă?
‎A fost ceva extraordinar.
‎Am fost acolo pentru argumentul Obergefell
‎și îmi amintesc că avocatul principal
‎a apărat legile împotriva căsătoriei gay.
‎Judecătorul Kennedy îl întreabă, ‎și toată lumea știe
‎că votul lui e cel mai important,
‎„Cum rămâne cu respectul ‎pentru demnitatea cuplului?”
‎Iar avocatul statului Michigan răspunde:
‎„Statul Michigan nu e interesat ‎de demnitatea cuplurilor.”
‎Și oamenii din sală, inclusiv eu, ‎am exclamat: „Ce?”
‎Cazul a fost prezentat.
‎Deci pledoariile se încheie
‎și nu știi când Curtea va anunța decizia.
‎Timp de două luni, Jim s-a dus ‎în toate zilele când se dădeau decizii.
‎Acum câțiva ani, dacă mă întreba cineva
‎ce e al 14-lea Amendament,
‎n-aș fi știut.
‎Cunoștințele mele despre Constituție erau ‎destul de vagi.
‎Îmi aminteam câteva amendamente,
‎ce conțineau ele, ‎nu neapărat și numărul lor.
‎Dar chiar nu știam Constituția.
‎Și totuși, acel amendament fundamentează ‎această decizie.
‎2015 ‎OBERGEFELL CONTRA HODGES
‎2015 ‎DECIZIA ÎN CAZUL OBERGEFELL CONTRA HODGES
‎Judecătorul Kennedy va citi prima decizie.
‎Opinia noastră
‎în cazul 14-556, Obergefell contra Hodges.
‎Am tresărit în scaun și…
‎am luat mâna amicului meu ‎și m-am gândit: „Acum e acum.”
‎„Ține de natura nedreptății ‎că poate trece neobservată în prezent.
‎Generațiile care au scris și ratificat ‎Declarația Drepturilor
‎și al 14-lea Amendament
‎nu au presupus că cunosc ‎toate dimensiunile libertății,
‎așa că au încredințat ‎generațiilor viitoare
‎o cartă care apără dreptul tuturor
‎de a se bucura de libertate ‎pe măsură ce îi descoperim sensurile.”
‎Toată lumea a înțeles semnificația…
‎a ceea ce se întâmpla.
‎„Căsătoria e cea mai profundă uniune,
‎fiindcă întruchipează ‎cele mai înalte idealuri
‎ale iubirii, fidelității, devotamentului, ‎sacrificiului și familiei.
‎Căsătorindu-se,
‎doi oameni devin ceva mai important ‎decât erau înainte.
‎Așa cum demonstrează ‎unii dintre reclamanți,
‎căsnicia întruchipează o iubire ‎care poate dura și după moarte.
‎E greșit să credem că aceste persoane
‎nu respectă ideea de căsătorie.
‎Pledoaria lor…
‎e că o respectă,
‎o respectă atât de profund, încât încearcă ‎să-și găsească împlinirea în cadrul ei.
‎Potrivit naturii lor imuabile…
‎căsătoria gay e singura lor cale reală
‎către acest angajament profund.
‎Ei cer demnitate egală în fața legii.
‎Constituția le oferă acest drept.”
‎Îmi amintesc că m-am uitat în jur ‎și am văzut chipurile acestor oameni,
‎unii plângând ca niște copii, ‎lacrimile șiroindu-le pe obraji.
‎Nimeni nu poate rămâne de piatră ‎când e vorba de ceva atât de profund.
‎A fost unul dintre momentele extraordinare ‎ale vieții mele.
‎Le voi spune copiilor și nepoților mei
‎că am fost acolo când Curtea a spus:
‎„Ușa e deschisă. Puteți păși înăuntru. ‎Sunteți membri deplini ai societății.”
‎M-am gândit: „John, mi-e dor de tine.
‎Aș vrea să fii aici ‎să știi că am câștigat,
‎să poți trăi această clipă.”
‎Iar acea…
‎emoție, acel sentiment a fost urmat rapid ‎de o revelație surprinzătoare.
‎A fost prima oară în viața mea ‎ca gay declarat…
‎când m-am simțit ‎un american cu drepturi egale.
‎Să revenim la Curtea Supremă‎…
‎Câțiva stagiari aleargă cu decizia.
‎Iată-i pe stagiari cu decizia.
‎Curtea a dat decizia.
‎Spune că al 14-lea Amendament
‎impune statelor să autorizeze o căsătorie ‎între două persoane de același sex
‎și să recunoască o căsătorie ‎între două persoane de același sex…
‎Am stat în sala de judecată ‎între prietenii mei,
‎știind că mulțimea de afară a aflat vestea
‎și că are loc o petrecere,
‎că oamenii sărbătoresc
‎și eu mă gândesc: ‎„Grăbiți-vă! Vreau să plec.”
‎De braț cu Al, ‎eram în fruntea grupului nostru
‎și mulțimea ne făcea loc.
‎Pas cu pas, mulțimea ne făcea loc
‎și oamenii plângeau, scandau,
‎cântau, sărbătoreau.
‎Am ieșit pe treptele clădirii ‎și am văzut protestatarii în ambele părți,
‎se auzeau cântece
‎și toate sunetele mulțimii creau ‎o cacofonie totală,
‎toată presa l-a înconjurat
‎și Jim a vorbit la 25 de microfoane.
‎Vreau să mulțumesc avocaților mei,
‎mai ales lui Al Gerhardstein, ‎care mi-a fost alături la fiecare pas.
‎Apoi îl sună președintele.
‎- Salut! Jim? ‎- Da, dle președinte.
‎Vreau să te felicit.
‎Și, în timp ce vorbește cu președintele,
‎vicepreședintele Biden îi trimite ‎un mesaj.
‎Nu doar că ai fost ‎un exemplu grozav pentru oameni,
‎ci vei aduce și o schimbare durabilă ‎în această țară.
‎Da. Mulțumesc.
‎E unul dintre acele momente
‎despre care n-ai vrea ‎să se fi întâmplat altfel.
‎A fost uluitor să mergem spre acea mulțime
‎și să le simțim iubirea.
‎Iubirea e iubire!
‎Ziua se încheie în Cincinnati ‎cu căsătorii de cupluri gay
‎și sărbătoarea începe.
‎Prin puterea conferită de Curtea Supremă ‎a Statelor Unite ale Americii,
‎sărbătorim azi puterea iubirii.
‎Vă puteți pecetlui jurământul cu un sărut.
‎Și a continuat a doua zi ‎cu Ziua Gay Pride.
‎Câte cazuri se încheie
‎cu o paradă prin centrul orașului ‎în care toată lumea e nebună de bucurie?
‎Sărbătoare fericită!
‎Erau atâția tineri în stradă
‎care se uitau la Jim ‎și li se citea pe buze:
‎„Mulțumesc!”
‎Vorbesc despre sute de chipuri
‎care spun: „Așa trebuie să fie.”
‎Am trecut prin acest oraș ‎care s-a transformat atât de radical
‎din cel mai ostil oraș din țară ‎față de gay
‎într-un loc minunat și primitor.
‎Nu voi uita asta niciodată.
‎Lui John i s-ar fi părut ‎cel mai amuzant lucru.
‎Dacă i-ai fi spus că boala lui va duce ‎cumva la o răsturnare istorică
‎în sistemul juridic al Statelor Unite,
‎ți-ar fi aruncat o anumită privire.
‎O privire de tipul: „Nu mai spune”.
‎Genul ăla de privire. ‎Dar mi-l pot închipui spunând:
‎„Mătușă Tootie, de fapt e vorba de iubire.
‎Despre asta e vorba.”
‎Și mi-ar fi explicat.
‎Cred că asta mi-ar spune.
‎Și cred că ar fi incredibil de mândru
‎că mariajul lui a putut contribui astfel.
‎CAZ ÎNCHIS!
‎„DEMNITATE EGALĂ” ‎CĂSĂTORIA GAY E LEGALĂ ÎN TOATE STATELE
‎A fost încă o lecție
‎că încercările perseverente
‎de a aplica regulile Constituției ‎în viața națiunii noastre
‎pot produce momente extraordinare.
‎E miezul celui de-al 14-lea Amendament.
‎Sensul inițial al drepturilor civile
‎consta în drepturile pe care trebuie ‎să le ai ca persoană
‎ca să fii pe deplin prezent în societate.
‎Recunoscând această noțiune ‎a drepturilor civile de bază,
‎a drepturilor de bază ale umanității,
‎am progresat de-a lungul a 150 de ani
‎și încă încercăm ‎să înțelegem ce înseamnă acestea.
‎Deși acum mulți ani nu aș fi putut spune ‎nimic despre al 14-lea Amendament,
‎acum îl știu
‎și înțeleg ‎de ce e un instrument atât de important
‎pentru a ne asigura ‎că suntem tratați în mod egal.
‎Ne ajută să avansăm ‎către valoarea centrală a democrației
‎și respectarea acestor angajamente ‎e unul dintre cele mai importante lucruri.
‎Pe mine m-au impulsionat ‎promisiunile față de John.
‎Am făcut asta pentru că l-am iubit și…
‎iubirea câștigă. ‎Cu siguranță, a câștigat în acea zi.
‎IUBIREA CÂȘTIGĂ
‎Dreptul egal la căsătorie arată ‎că al 14-lea Amendament poate fi
‎un far călăuzitor al incluziunii,
‎o punte către o țară ‎care onorează iubirea dintre oameni.
‎Parțial, grație acestuia,
‎cei din comunitatea LGBTQ au trecut
‎de la a fi văzuți ‎ca niște străini înfricoșători
‎la a fi tratați ca oameni,
‎ca ființe umane ‎care merită drepturi egale.
‎Și, în același fel,
‎un alt grup s-a luptat ca America
‎să le recunoască umanitatea.
‎Și ei vor ca al 14-lea Amendament ‎să fie o punte către Visul American,
‎dar s-au lovit un zid.
‎Subtitrarea: Brândușa Popa