NETFLIX-DOKUMENTTISARJA
Mitä tulee 14:nteen lisäykseen, omassa elämässäni -
kenties keskeisin hetki oli tapaus Loving vastaan Virginia.
Hei, olen Martha Jones, Johns Hopkinsin yliopiston historian professori.
Vuonna 1967 18:ssa osavaltiossa -
ei tunnustettu valkoisten ja muina kuin valkoisina pidettyjen avioliittoa.
Loving vastaan Virginia oli se hetki, kun Yhdysvaltain korkein oikeus -
vihdoin kumosi erirotuisten liitot kieltävät lait.
Mutta -
minun vanhempani solmivat liittonsa vuonna 1957, kymmenen vuotta aiemmin.
Äitiäni, valkoista amerikkalaista naista,
ja isääni, afroamerikkalaista miestä,
ei voitu vihkiä isän kotiosavaltiossa.
Heidät vihittiin New Yorkissa.
Heitä solvattiin ja pilkattiin.
Meidät, heidän lapsensa, leimattiin -
kovaonnisiksi ja pahemmiksikin.
Olen Loving vastaan Virginian lapsi,
millä tarkoitan,
että kun yritän saada -
selkoa omasta elämästäni…
Hitsi.
Sanoit, että näin kävisi.
Hetki vain.
ARTIKLA XIV
TASAVERTAISUUS LAIN EDESSÄ
Loving oli 14:nnen lisäyksen ansiota.
Nimenomaan tasavertaisuuspykälästä tuli se väline,
jolla voitiin keskustella epätasa-arvosta lain edessä.
Se tapaus antoi minun perheelleni tavallaan -
oikeutuksen.
Kun ajattelen omaa tarinaani,
ajattelen sitä väkeä, joka jaksoi väsymättä -
ja usein turhaan käydä kampanjaa -
saadakseen perustuslakiin -
jotain sellaista merkitystä, että minunkin elämäni kävisi järkeen.
Se on minun tarinani.
Vapaustaistelu: Amerikkalaisuuden ytimessä
Olemme kokoontuneet tänään -
juhlimaan 14:nnen lisäyksen -
ja avioliiton avioliittoa.
Avioliitto on rakkauden ja sitoutumisen symboli -
ja juridinen liitto.
Valtio pitää avioliittoa niin olennaisena yhteiskunnalle,
että se antaa aviopareille etuja ja lain suojaa,
jotka tukevat perheitä.
Et ehkä tiennyt, mutta avioliitolla ja 14. lisäyksellä on pitkä yhteinen tarina.
Ennen sisällissotaa orjilla ei ollut oikeutta avioitua.
Ilman lain tunnustusta -
heidät voitiin erottaa puolisoistaan ja lapsistaan noin vain.
Vasta emansipaation ja 14:nnen tuoman suojan myötä -
entiset orjat saattoivat mennä laillisesti naimisiin.
Kun samaa sukupuolta olevien avioliitto oli oikeudessa vuonna 2015,
kyse ei ollut vain rakkaudesta.
Kyse on siitä, että tulee virallisesti näkyväksi ja hyväksytyksi -
täytenä ja tasa-arvoisena kansalaisena.
Nykyisten lakien mukaan oli joko heteroseksuaali ja laillinen -
tai homoseksuaali ja laiton.
Muistatko, mitä tunsit,
kun tajusit ensi kertaa olevasi homoseksuaali?
Pelkoa.
En halunnut olla erilainen.
En halunnut erottua.
Halusin saada kaiken, mitä muutkin.
En enempää, en vähempää.
RAKKAUS
Sanoisin, että kun ensi kerran ymmärsin olevani erilainen,
olin ehkä kahdeksan- tai yhdeksänvuotias.
Muistan, kun perhe oli lukenut Searsin tai JCPenneyn kuvastot -
ja heitti ne menemään,
minä ongin ne roskiksesta.
Tein niin, koska halusin leikata miesten alusvaatesivut.
En olisi osannut kertoa, miksi, mutta tiesin, että halusin ne.
Ne merkitsivät minulle jotain.
Mutta tajusin myös, että tunsin -
häpeää, aivan kuin olisin tiennyt, että se oli väärin.
Se häpeä vei lopulta voiton,
ja menin kellariin polttamaan ne kuvat kahvipurkissa.
Yläkoulusta lähtien lauloin kuorossa, tein musikaaleja,
stereotyyppisiä homojuttuja.
Urheilua en harrastanut.
Olin yksi niistä nuorista, joista ajateltiin:
"Hänen täytyy olla homo."
Varttuessani kaapin ovi raottui hieman,
mutta vedin sen paukahtaen kiinni,
koska siinä vaiheessa en ollut vielä aivan sinut homouteni kanssa.
"Oman seksuaalisuuden löytämisen ei tarvitse olla trauma.
Se on trauma, koska yhteiskunta on niin traumatisoitunut."
Ei voi tietää, milloin joku on homoseksuaali.
Hän voi näyttää normaalilta,
ja huomaat hänen mielisairautensa liian myöhään.
Sairaus, joka ei näy kuin isorokko,
mutta on yhtä vaarallinen ja tarttuva,
mielen sairaus.
Jos miehen seksuaalisuus on poissa,
silloin on poissa myös hänen toiveensa rakkaudesta.
"Niin sanottu heteroihminen ei ole minua enemmän turvassa.
Rakastaminen -
rakastettuna oleminen, on valtava vaara,
valtava vastuu."
Se on matka, joka molempien -
on yhdessä tehtävä.
Tapasin Johnin ensi kertaa hiukan ennen kaapista tuloani,
ja hän oli niin hyvin nahoissaan viihtyvä homomies,
että se pelotti minua. Olin yhä kaapissa.
Se oli niitä tarinoita, joissa tapaa ystävän ystävän.
Juttelimme hetken, ja se siitä.
Siinä vaiheessa en ollut valmis myöntämään homouttani kellekään.
Kun tapasin Johnin toisen kerran, aloimme jutella,
ja jossain kohden John sanoi: "Et lähtisi treffeille kaltaiseni kanssa."
En vieläkään tiedä, mistä se nokkeluus ja rohkeus tuli -
vastata kuten vastasin,
mutta sanoin: "Mistä tiedät? Et ole koskaan kysynyt."
Mutta hän ei kysynyt, eli se oli toinen tapaaminen.
Kolmannella kerralla -
olin jouluna Cincinnatissa,
ja Johnilla oli uudenvuodenjuhlat.
Menin bileisiin Johnin luokse, ja tapasimme kolmannen kerran.
Sille tielle jäin.
Vitsailimme Johnin kanssa, ettei se ollut rakkautta ensi-,
vaan kolmannella silmäyksellä.
Tapasin Jimin ja pidin hänestä kovasti,
mutta rakastin häntä eniten siksi,
etten ollut nähnyt Johnia -
koskaan niin onnellisena.
Elämä oli meillä Cincinnatissa onnellista.
Elelimme parina ja tapailimme ystäviä.
Helkkarin tylsää.
Mutta siihen aikaan Cincinnati ei ollut hyvä paikka -
LGBTQ-yhteisölle,
eikä millekään vähemmistölle.
HOMOUS RIKKOO JUMALAN TAHTOA
Mitä tulee LGBTQ-oikeuksiin,
80- ja 90-luvuilla Cincinnati oli paljolti kuin se oli ollut 50-luvulla,
tai kuin mikä tahansa muu USA:n iso kaupunki siihen aikaan.
Viesti LGBTQ-ihmisille oli se, että pysykää hiljaa,
ja piilossa tai häipykää täältä.
Amerikka, olet parhaimmillasi!
Amerikka, olet parhaimmillasi Cincinnatissa!
Olen 40 vuotta sanonut opiskelijoille, jotka tahtovat kansalaisoikeusjuristeiksi,
että jos oikeasti sen työn tahdotte, menkää Keskilänteen.
Kun muutimme Cincinnatiin, siellä oli yhä Klaanin kokouksia,
ja Fountain Squarella paloivat ristit.
Cincinnatilainen galleria johtajineen on syytteessä siveettömyydestä.
Mapplethorpe-näyttely oli esimerkki siitä,
missä Cincinnati tuolloin oli.
Se oli kaupungille liikaa.
Elimme synkkiä aikoja.
Minusta ihmisoikeusjuristin raakileena tuntui siltä,
että työtä oli valtavasti.
Aloin auttaa pienituloisia sosiaalitukien saannissa.
Työllistymisprojektilla yritimme auttaa ihmisiä saamaan töitä.
Halusin varmistaa, että amerikkalainen unelma -
oli kaikkien ulottuvilla.
Pian vastaani alkoi tulla ihminen toisensa jälkeen,
joka oli saanut potkut vain siksi, koska oli homo.
Nostin jutun toisensa jälkeen yrittäen keksiä keinoja -
saada heille yhtäläisen suojan nykylakien puitteissa.
Hävisin jokaisen jutun.
Päätimme kolkutella -
Cincinnatin kaupunginvaltuuston ovelle.
Otimme asiakkaat mukaan,
ja he kertoivat, miltä tuntui saada potkut -
syystä, jolle ei voi mitään,
HOMOSÄÄDÖS HYVÄKSYTTIIN
ja saimme valtuuston säätämään ihmisoikeusasetuksen.
Se oli iso juttu.
Ketään ei voinut erottaa homouden vuoksi.
Se oli hieno päivä, jota juhlittiin ilolla.
Mutta -
aivan juhliemme liepeillä -
oli synkkä pilvi nimeltä CCV, Kansalaiset yhteisöarvojen puolesta.
Vuoden 1964 kansalaisoikeuslaki perustuu sellaiseen,
minkä voi ihmisessä nähdä ja tunnistaa, ei käyttäytymiseen.
Jos joku tulee vaatimaan -
vähemmistöasemaa käyttäytymisen perusteella,
miettikää seurauksia.
Se avaisi Pandoran lippaan.
Meitä vastaan asettuneet joukot -
ehdottivat peruskirjan muutosta nimeltä Artikla 12.
Ehdotetun lisäyksen sanamuoto on seuraava.
Cincinnatin kaupunki ei saa säätää asetusta,
määräystä, sääntöä tai käytäntöä,
jonka mukaan homoseksuaalinen suuntautuminen -
olisi henkilöllä peruste vaatia etuuskohtelua.
Artikla 12 meni läpi 64 prosentin enemmistöllä,
ja se kumosi Cincinnatin ihmisoikeusasetuksen -
estäen kaupunkia tarjoamasta minkäänlaista suojelua enää koskaan -
niin sanotuille homoseksuaaleille, biseksuaaleille
tai lesboille.
Meistä tuli virallisesti maan homoepäystävällisin kaupunki.
Oli todella murskaavaa, että se laki meni läpi -
ja että kanssaihmisten mielestä -
emme ansainneet minkäänlaista lain suojaa.
He ovat raivoissaan, kun eivät saa tiettyjä oikeuksia.
Heissä on jotain vialla, enkä pidä sitä normaalina.
LGBTQ-yhteisöä vastaan -
oli paljon vihaa ja syrjintää.
Kuvottaa, kun joku sanoo olevansa homo tai lesbo.
Se tulisi pitää omana tietona. Ehdottomasti.
Siinä tilanteessa -
LGBTQ-ihmisten odotettiin vaikenevan, pitävän mölyt mahassaan ja sopeutuvan.
Jos näytti tai käyttäytyi tietyllä tavalla, sai olla.
Me saimme olla, kun emme heiluttaneet omaa pride-lippuamme.
Vastasimme sitä, mitä kahdelta valkoiselta nuoreltamieheltä Cincinnatissa odotettiin.
Siihen aikaan oli pelottavaa elää homona Cincinnatissa.
Olimme ainoa kaupunki Amerikassa,
jossa oli voimassa virallinen vihanilmaus homoja vastaan.
Miten tämä saattoi olla laillista Amerikassa?
Kun valtiomme perustettiin toisen kerran, eli kun perustuslakiin tuli 14. lisäys,
sovimme, että kaikki kansalaiset ovat tasavertaisia -
lain edessä.
Niinpä kiistimme Artikla 12:n perustuslaillisuuden.
CINCINNATIN UUTISET
Hyvää iltaa. Cincinnatin homojen oikeustaistelu ei päättynyt vaaleihin.
Monien lainoppineiden mielestä tällainen laki -
ei kestä perustuslain edessä.
Mutta matkassa oli valtava mutka,
josta emme ole vielä puhuneet.
Nimittäin vuonna 1986 -
Yhdysvaltain korkein oikeus oli antanut tuomion jutussa Bowers vs. Hardwick.
Herra korkeimman oikeuden presidentti,
tässä tapauksessa kyse on siitä,
kuuluuko ihmisen perusoikeuksiin harrastaa homoseksuaalista sodomiaa.
Puhutaanko tässä oikeasti konsensuaalisesta seksistä?
Jos joku tulisi sanomaan sinulle,
että se, mitä teet kumppanisi kanssa makuuhuoneessanne, on laitonta,
veikkaan, että se suututtaisi sinua.
Romanttisissa komedioissahan on aina se hetki, kun kaikki menee pieleen.
Tyttö roiskii lattea pojan päälle,
tai poika tunnustaa rakkautensa vain hetkeä ennen tytön häitä.
Michael Hardwickin rom-com menee todella pieleen,
kun poliisi yllättää hänet ja poikaystävän -
yksityisellä hetkellä.
Vuonna 1982 Georgiassa -
tietyistä yksityisistä teoista saattoi lain mukaan saada jopa 20 vankilatuomion,
mutta vaikka syytteet hylättiin,
Michaelin taistelu oli vasta aluillaan.
Hän haastoi osavaltion oikeuteen, ja juttu päätyi korkeimpaan oikeuteen.
Hardwickin asianajajien mukaan 14. lisäys -
suojelee henkilön yksityisyyttä,
johon ehdottomasti kuuluu myös makuuhuone.
Miten tähän tultiin? Palataanpa 14:nnen lisäyksen 1. pykälään.
Argumentin mukaan laki, joka kriminalisoi seksin harrastamisen -
rikkoo yksilön vapautta ilman oikeusturvaa.
Kyse on oikeudesta valita, ketä rakastaa.
Ehkä sitä ei lukenut laissa, mutta se on niin tärkeä,
että oletamme sen olevan.
Tiukalla 5-4 päätöksellä korkein oikeus tuomitsi,
että homoseksuaalien vaatima oikeus harrastaa sodomiaa -
ei kuulu perustuslain piiriin.
Tuomari White pohti, vaaditaanko seuraavaksi -
oikeutta aviorikokseen ja insestiin.
Korkein oikeus siis totesi, että 14:nnen lisäyksen mukaan -
perustuslaki ei suojaa sellaisia oikeuksia.
Palasin Vietnamista haavoittuneena,
ja perustuslaki ei kuulemma suojaa minua.
Haistakaa p***a, sanon minä!
Sitä verrattiin Plessyyn ja Dred Scottiin, korkeimman oikeuden päätökseen,
joka palautti heidät kakkosluokan kansalaisen asemaan.
Tasa-arvoisuus lain edessä!
Emme saa samoja oikeuksia!
Korkein oikeus siis katsoi, ettei laki suojaa homoja.
Heidät voitiin tuomita vankilaan -
homoseksuaalisista teoista.
Se oli yksi 1900-luvun häpeällisimmistä tuomioista.
Yksi pidätetyistä oli Michael Hardwick Atlantasta.
Bowers oli valtava este edistykselle.
Se antoi valtiollemme luvan syrjiä homoja.
Joka kerta kun nostin esiin homojen tasa-arvoiset oikeudet,
kasvoille iskettiin Bowers.
Ja kappas vain, niin kävi myös vetoomustuomioistuimessa.
"Hra Gerhardstein,
Bowersista asti jokainen asiaa käsitellyt vetoomusoikeus -
on määrännyt, että homoseksuaaleilla ei ole erityisryhmänä perustuslain suojaa,
koska homoseksuaalisuutta on vaikea yksilössä tunnistaa.
Enkö olekin?
Miten voimme tunnistaa, keitä he edes ovat?"
Muistan tuon sananvaihdon,
ja muistan, miten vaikeaa tuomari Kennedyllä oli tämän asian kanssa,
aivan kuin… Hän halusi tietää -
keitä he olivat.
"Monet homoseksuaalit salaavat suuntautumisensa,
ja koska homoseksuaaleja ei voi näöltä tunnistaa,
paitsi jos he sen käytöksellään ilmaisevat,
heitä ei voi pitää erityisryhmänä."
Olen elänyt nämä hetket uudelleen.
Halusin yrittää uudestaan,
halusin kääntyä…
Halusin kääntyä yleisön puoleen. Oikeussali oli täpötäynnä.
Halusin pyytää kaikkia homoja nousemaan ylös.
Heitä oli joka puolella salia.
Sitten mietin: "Tämä ei ole reilua."
Bowers on edelleen voimassa.
Tunnistaminen voi vaarantaa heidät.
Emme olleet saaneet näille ihmisille -
minkäänlaista lain suojaa.
Kun jutun häviämisellä on tällaiset seuraukset,
kun jättää kaupungin näin puolustuskyvyttömäksi,
kun jättää ihmiset näin yksin,
se menee väkisinkin ihon alle.
Näkymättömyys.
Liian tuttu tunne marginalisoiduille ryhmille.
Mustien iho teki meistä perinteisesti niin näkymättömiä,
että meidän on täytynyt maalata olemassaolomme katuihin.
Toisin kuin mustien,
LGBTQ-yhteisön näkymättömyys johtuu siitä, että heidät pakotettiin piiloon.
Jos ei elänyt kaapissa, koki vainoa,
pidätyksiä, irtisanomisia, perheen hyljeksintää tai vielä pahempaa.
Koska heidän oli piileksittävä, yhteiskunta väitti, ettei heitä ole.
LGBTQ-ihmisten tekemä taide on tukahdutettua tai verhottua,
heidän identiteettinsä historiasta pois pyyhitty.
Kuten LGBTQ-runoilija ja esseisti Adrienne Rich sanoi:
"Kun joku kuvailee maailmaa, etkä ole siinä mukana,
syntyy henkinen epätasapainotila,
kuin katsoisi peiliin eikä näkisi siellä mitään."
Voitteko kuvitella?
Surullista on, että liian moni voi.
Hämmästyttävää kyllä, Cincinnati alkoi muuttua -
2000-luvun alussa.
Asenteet LGBTQ-yhteisöä kohtaan paranivat hitaasti mutta varmasti.
Vähitellen tuli kai enemmän edistyksellisiä ihmisiä,
jotka halusivat tehdä Cincinnatista paremman paikan.
Mutta me emme Johnin kanssa olleet mitään aktivisteja.
Emme osallistuneet kampanjoihin.
Emme kampanjoineet kenenkään puolesta.
Emme tehneet sellaista.
Elimme kai hieman irrallaan todellisuudesta,
kun emme olleet poliittisesti niin aktiivisia kuin olisi ehkä pitänyt olla.
Mutta mielestäni se, että elää avoimesti homoparina -
on poliittinen teko.
Kun on oma itsensä, opettaa ihmisiä näkemään:
"Eiväthän LGBTQ-ihmiset ole sen kummempia kuin minäkään.
Luulin heitä pelottaviksi ja kamaliksi,
mutta hehän vain elävät elämäänsä.
Vaikka he ovatkin kaksi miestä,
ei heidän elämänsä eroa kovin paljon omastani."
Joidenkin mielestä LGBTQ-liike eteni nopeasti.
Hyvin nopeasti.
Ymmärrän.
Ymmärsivätpä sitä jotkut tai eivät,
se ei ilmestynyt tyhjästä.
LGBTQ-liikkeen eteen oli ponnisteltu vuosikymmeniä.
2000-luvun alkuun mennessä tv:ssä näkyi yhä enemmän LGBTQ-hahmoja.
Olen gay.
Uutiset alkoivat kertoa LGBTQ-tarinoita.
Henkilökohtaisessa elämässä -
ystävät ja perheenjäsenet alkoivat tulla kaapista.
Eli jos joku väittää, että LGBTQ-liike eteni liian nopeasti,
muista, että aktivistit -
olivat sukupolvien ajan taistelleet oikeuksien puolesta.
Ja nyt me nautimme heidän työnsä hedelmistä.
OLEN HETERO MUTTA EN AHDASMIELINEN
TASA-ARVOSÄÄTIÖ VS. CINCINNATI
LAWRENCE VS. TEXAS
Lawrence vs. Texas. No niin.
Vuoden 1986 Bowers vs. Hardwickissa -
oikeus päätti, että osavaltiot saavat kriminalisoida homoseksin.
Pikakelataan tapaukseen Lawrence vs. Texas.
Lawrencessa kaksi aikuista miestä -
oli pidätetty ja syytteessä,
koska he olivat harrastaneet seksiä,
ja Texasin osavaltion mukaan sillä on valta kriminalisoida se.
Lawrencen tapauksessa oikeus vetosi osavaltiolakiin,
joka oli hyvin samanlainen kuin Bowers vs. Hardwickissa.
Korkein oikeus pohti kysymystä:
rikkooko laki 14:nnen lisäyksen oikeusturvapykälää?
Vuonna 2003 korkeimmassa oikeudessa oli neljä liberaalia tuomaria -
ja viisi konservatiivista.
Mutta yksi, Anthony Kennedy,
tulkitsi 14:ttä hiukan eri tavalla kuin konservatiivikollegansa.
"Kantajilla on oikeus yksityiselämänsä kunnioitukseen.
Oikeusturvapykälä antaa heille täyden oikeuden näihin tekoihin -
ilman valtion väliintuloa."
Päätöksen kirjoittanut tuomari Kennedy teki jotain kiintoisaa ja erilaista -
sanoessaan, että on kiinnitettävä huomiota henkilön ihmisarvoon.
Tämä tapaus tulee ratkaista -
määrittelemällä, olivatko kantajat aikuisina vapaita -
harrastamaan yksityisesti tätä toimintaa 14:nnen lisäyksen -
oikeusturvapykälän suoman vapauden nojalla.
Korkein oikeus totesi, ettei ihmisten yksityiselämää voi kieltää vain siksi,
että itse paheksuu sitä.
Sen olisi vahingoitettava yhteiskuntaa,
eikä todisteita siitä ole.
Homot elävät kuten muutkin.
Velvollisuutemme on määritellä kaikkien vapaus,
eikä tyrkyttää omaa moraalisääntöämme.
Bowers ei ollut oikein tuomiota annettaessa,
eikä se ole oikein nyt.
Sen ei pidä jäädä sitovaksi ennakkotapaukseksi.
Bowers vs. Hardwick on täten kumottu.
Se oli yksi harvoista kerroista,
kun korkein oikeus kumoaa aiemman ennakkotapauksen.
Se totesi ensi kertaa,
että oikeus valita kumppaninsa on yksi ihmisen perusoikeuksista,
jolla on 14:nnen lisäyksen oikeusturvapykälän suoja.
HINTTIOIKEUS
Mutta oikeus ei ollut yksimielinen.
Tuomari Scalia on esittänyt eriävän mielipiteen…
Scalia puhui pöytänsä takaa, kuten tuomarit tekevät vain,
kun ovat hyvin tyytymättömiä tuomioon.
"Moni amerikkalainen ei halua homoseksuaaleja liikekumppaneiksi,
lastensa partio-ohjaajiksi tai koteihinsa alivuokralaisiksi.
Siten he suojelevat itseään ja perhettään -
elämäntavalta, jota pitävät moraalittomana ja tuhoisana."
Korkeimmassa oikeudessa vallitsee niin vahvasti -
antihomoseksuaalisuuden vastainen kulttuuri…
"…että se ei muka tiedosta, että sen kulttuurin asenteet -
eivät selvästi edusta valtavirtaa."
Hän sanoi, että oikeuden olivat vallanneet elitistit -
ja homoseksuaalien agenda,
ja ettei ollut sen asia sekaantua kulttuurisotaan.
Minulla ole mitään homoseksuaaleja vastaan -
eikä muitakaan asiaansa demokraattisesti ajavia vastaan,
mutta kanssaihmisten vakuuttelu on yksi juttu,
ja omien ajatusten tyrkyttäminen ilman enemmistön tahtoa -
on jotain aivan muuta."
Scalia sanoi Lawrencen jälkeisinä vuosina,
että jos en saa säädettyä lakeja moraalittomana pitämääni vastaan -
vain moraalikäsitykseni vuoksi,
oikeusjärjestelmässä ei ole järkeä,
koska lain on perustuttava sosiaaliseen moraaliin.
Lawrence, sellaisena kuin se laadittiin,
teki selvää sosiaalisesta paheksunnasta päätösten perusteena.
Kun oli todettu, että nuo suhteet -
ovat kunnioitettavuudessa tasavertaisia -
eri sukupuolta olevien suhteiden kanssa,
seuraava kysymys olikin:
millä perustella he eivät voisi mennä naimisiin?
Samaa sukupuolta olevien avioliiton lyhyt historia USA:ssa:
Kaksi opiskelija-aktivistia, Richard Baker ja James Michael McConnell,
hakivat avioliittolupaa Minnesotassa.
Notaari ja tuomioistuimet eväsivät sen,
mutta sitten Coloradossa eri notaari, Clela Rorex,
jolla on erityinen nimi ja paikka historiassa,
teki jotain hurjaa:
työnsä.
Yksi Clelan laillisesti vihkimistä pareista -
oli amerikkalainen Richard Adams ja Tony Sullivan, aussi, kuten minä.
Päiviä.
Vaikka he olivat virallisesti aviopari, Tony ei saanut green cardia.
Liittovaltio väitti,
etteivät he "olleet pystyneet todistamaan, että hinurien välillä -
voisi olla aito aviosuhde."
Vastauksena tuohon kivaan kirjeeseen Tony ja Richard nostivat oikeusjutun,
jotta valtio tunnustaisi homoseksuaalien liitot.
He hävisivät.
Sitten saapui 90-luku.
Presidentti Clinton hyväksyi Defense of Marriage -lain,
joka kielsi samaa sukupuolta olevien liittojen tunnustamisen.
Lopulta hän muutti mielensä,
tosin vasta presidenttikautensa jälkeen, kun oli turvassa.
Liittovaltiotasolla DOMA oli voimassa Bushinkin kaudella,
mutta osavaltiot olivat toista mieltä, mikä johti homoliittojen laillistamiseen.
Kaikki avioliitot ovat nyt tasavertaisia.
DOMA:sta huolimatta -
tuomioistuimet Massachusettsissa ja Havaijilla -
puolsivat tasa-arvoista avioliittoa, mutta sitten tuli takaisku,
ja vuonna 2004 13 osavaltiota kielsi samaa sukupuolta olevien liitot,
mukaan lukien Oregon, Michigan, Kentucky, Utah, Louisiana ja Ohio.
Vuosi 2011 oli 18. vuotemme yhdessä.
Meillä oli tapana antaa vuosipäivinä toisillemme sormukset.
Se alkoi, kun olimme olleet yhdessä vasta viikkoja.
John antoi minulle timanttisormuksen,
koska hän tiesi, että olisimme yhdessä ikuisesti.
Kahden ensimmäisen yhteisen vuotemme aikana -
aloimme puhua avioliitosta.
Jotkut ystävistämme pitivät sitoutumisseremonioita,
mutta ne eivät olleet avioliittoja. Me halusimme mennä naimisiin.
Päätimme, että liittomme täytyi olla avioliitto,
ei pelkkä symbolinen ele.
Sillä pitää olla laillista merkitystä.
Halusimme jonkin hallinnon tahon sanovan:
"Olemassaolollanne on merkitystä.
Näemme teidät."
Mutta osavaltio totesi: "Ette voi mennä koskaan naimisiin,
ja vaikka toinen osavaltio vihkisi teidät laillisesti -
ja näyttäisitte avioliittolupanne,
Ohion osavaltio voisi sanoa: "Se ei merkitse mitään."
Mutta olimme toiveikkaita.
Tammikuussa 2011 aloin huomata jotain erilaista…
Johnin kävelyssä.
Se kuulosti erilaiselta.
Aivan kuin toinen jalka olisi osunut lattiaan toista kovemmin.
Ihan pikku juttu, muutos askelten äänessä,
mutta se ei hävinnyt.
Lopulta hän uskoi, että jokin on vialla.
Oli mentävä lääkäriin.
Sanoin: "Jim, soita minulle, kun saat koetulokset."
Hän lupasi soittaa.
Mutta en kuullut hänestä.
Soitin hänelle, ja Jim alkoi itkeä.
Hän sanoi: "Anteeksi, että kerron puhelimessa.
Ikäväkseni kerron, että se on ALS."
Tuntui kuin joku olisi iskenyt minua pesäpallomailalla rintaan.
Hänellä diagnosoitiin ALS, tai Lou Gehrigin tauti.
Siitä se alkoi.
Vasen jalka, sitten vasen käsi,
sitten se levisi myös oikealle puolelle.
Kun John sairastui yhä pahemmin,
Jim oli hänen vierellään, katsoi häntä ja rakasti häntä.
Hän oli Johnin luona joka hetki.
Katsoimme päivät tv:tä,
olimme käsikkäin,
tiesimme, että loppu tulisi, mutta emme sitä, milloin.
26. kesäkuuta 2013 tein töitä ruokapöydän ääressä,
kun John huuteli huoneestaan:
"Jim, tule tänne."
Menin hänen huoneeseensa, ja hän katsoi uutisia.
Korkein oikeus on juuri kumonnut liittovaltion Defense of Marriage -lain.
Voi luoja.
DEFENCE OF MARRIAGE -LAKI
Kun on naimisissa, saa ihan erilaiset edut,
yleensä paremmat.
Ja voi saada verohelpotuksia, kuten Edie Windsor.
Ilman laillista avioliittoa hän sai 300 000 dollarin lisäverot.
Lainvoimaisessa liitossa veroja ei olisi peritty,
eli hänellä oli paljon pelissä rahallisesti.
Kun kaunis Theani kuoli, olin surun murtama.
Suruni keskellä tajusin, että liittovaltio kohteli meitä kuin ventovieraita.
Juttu meni korkeimpaan oikeuteen,
ja DOMA kumottiin.
Luin siitä ja ajattelin: "Tämä on valtava juttu,
ja haluaisin tosissani yrittää -
avioliittolain muutosta."
Seisoin Johnin sängyn vieressä pidellen häntä kädestä.
Kumarruin halaamaan ja suutelemaan Johnia -
ja sanoin: "Mennään naimisiin".
Puhelin soi. Siellä oli Jim.
Hän kysyi: "Mitä teet ensi viikolla?"
Minä siihen: "Miksi? Mitä nyt?"
Asuimme kivenheiton päässä piirikunnan oikeustalosta.
Ihannemaailmassa olisin vain vienyt Johnin pyörätuolissaan -
hakemaan avioliittolupaa, mutta en Ohiossa.
Meille jäi yksi vaihtoehto,
eli vuokrata lääkintälentokone.
Matkasimme Marylandiin.
Se oli hiljainen lento.
Harvasanainen.
Laskeuduimme, ja kone pysähtyi asematasolle.
Tämä on merkittävä päivä,
ei vain kahden rakastavimman ja ihanimman miehen elämässä,
vaan kaikkien heidät tuntevien ja heitä kunnioittavien elämässä,
ja laajemmassa mielessä -
kaikkien amerikkalaisten, jotka ovat odottaneet tasa-arvoa lain edessä -
ja sydämen asioissa.
Tilaisuus oli hyvin lyhyt,
mutta muistan, kuinka alussa sanoin:
"Ottaisitteko toisianne kädestä?"
Sitten tajusin, että he olivat olleet käsikkäin koko ajan.
Laita se ylösalaisin.
Saimme tehdä jotain, mitä emme pitäneet mahdollisena,
ottaa toisiamme kädestä ja sanoa: "Otan sinut".
Hienon maamme lakia kunnioittaen -
julistan teidät nyt aviopuolisoiksi,
ikuisesti yhteen liitetyiksi kumppaneiksi.
Olkoon rakkaus ja hyvä tahto kanssanne iäti.
Riemuitkaamme.
Tunnen itseni -
onnekkaimmaksi mieheksi -
maan päällä.
Olen vain onnellinen.
En voi muuta sanoa.
Se oli iloinen tilaisuus.
Todella iloinen tilaisuus.
En ole koskaan ollut ylpeämpi amerikkalaisuudestani kuin tuolloin.
Miten meni? -Hyvin! Upeasti!
Se, että John teki sen matkan,
kiteytti sen, millaisia he olivat parina,
ja mitä he toisilleen merkitsivät.
VIHDOINKIN HRA & HRA
Kun lupauksistamme ja liitostamme tuli julkisia ja laillisia,
kaikki muuttui.
Taisimme käyttää sanaa "aviomies" parisen tuhatta kertaa joka päivä.
Haluatko juotavaa, aviomies?
"Lisäänkö ääntä, aviomies?"
"Rakastan sinua, aviomies."
Olin piknikillä, ja puhuimme päivänpolttavista aiheista,
myös Windsorin tuomiosta,
ja joku sanoi: "Eräät hyvät ystäväni -
innostuivat Windsorin tuomiosta niin,
että lensivät Baltimoren lentokentälle -
ja menivät naimisiin siellä asematasolla.
Siitä on sunnuntain lehdessä." Silloin oli perjantai.
Sanoin: "Sepä jännittävää.
Olen iloinen heidän puolestaan.
Mutta kuten tiedät, heillä on ongelma."
Viisi päivää vihkimisen jälkeen Al tuli kotiimme.
Vein heille yhden paperin.
Tyhjän kuolintodistuksen.
Hän sanoi: "Ette varmaankaan ole puhuneet tästä,
koska miksipä miettisitte häiden jälkeen kuolintodistusta?
Mutta kun John kuolee, hänen viimeinen asiakirjansa on virheellinen.
Ohion osavaltion mukaan hän oli naimaton, sinkku -
ja Jim, sinua ei siihen hänen leskekseen merkitä."
He olivat raivoissaan.
Myönnän, että olin vihainen.
He halusivat tietää lisää. Mitä se vaatisi?
Rakennetaan kopiojuttu.
Seurataan Windsorin jälkiä -
ja rakennetaan tämä tapaus samalla tavalla.
En voi taata voittoa.
Voin taata tekeväni kaikkeni, ja pidän mahdollisuuksia hyvinä.
Johnin mielestä se piti tehdä,
vaikka ymmärsimme kumpikin, että joutuisin olemaan poissa -
oikeussaleissa ja tapaamisissa.
Oli selvää, että se oli tehtävä.
Juttelimme Johnin kanssa lyhyesti ja sanoimme: "Tehdään se.
Tehdään, mitä voidaan."
Nostimme jutun kolme päivää myöhemmin.
Olen oikeudenkäyntijuristi.
Ratkon ongelmia.
Asiakkaideni ongelmana oli se, etteivät he saisi -
oikeellista kuolintodistusta.
Muuta en vaadi. Ei luulisi olevan vaikeaa.
Emme yritä mitään ihmeellistä, seksikästä, outoa tai tavatonta -
täällä pikku Ohiossa.
Yritämme vain soveltaa korkeimman oikeuden ennakkotapausta,
ja sen me teimme.
Siinäkö kaikki?
Ei, mutta se oli ensimmäinen askel.
Marylandissa on tasa-arvoinen avioliittolaki. Täällä se on laissa.
Oikeudesta lähdettyämme -
olin pian taas kotona Johnin luona,
ja Tootie-tätikin oli siellä.
Puhelin soi ja Jim lopetti puhelun ja…
En koskaan unohda sitä: "Me voitimme! Me taisimme voittaa."
On iso juttu nähdä ihmisen iloitsevan siitä seikasta,
että hänen kuolintodistuksessaan lukee, että hän oli naimisissa.
Se oli hyvä päivä.
Yksi onnellisimmista Johnin elämän lopulla.
Siitä olen varma.
John sai elää sen päätöksen jälkeen vielä päivälleen kolme kuukautta.
Aloin yhtenä iltana lukea hänelle yhtä hänen lempikirjoistaan,
Clive Barkerin Weaveworldia,
ja parin tunnin aikana hän kävi yhä hiljaisemmaksi -
ja nukahti.
Muistan yhä viimeisen lukemani lauseen:
Leijonien, hän oli tullut leijonien kanssa.
Se oli kaunis rakkaustarina.
Sillä siisti.
Kaunis rakkaustarina ennen sairautta,
ja se oli upea rakkaustarina sen jälkeen.
John kuoli 22. lokakuuta 2013,
ja haimme kuolintodistusta.
Siinä oli oikea sanamuoto,
eli saimme mitä vaadimme.
Mutta Ohio jankutti: "Haemme asiaan muutosta ja voitamme,
ja muutamme sen takaisin.
Kunnioitamme kansan mielipidettä,
kun se kielsi homoliitot,
eli tämä asia ei jää tähän."
Taistelu oli vasta alussa.
Tapaus Obergefell vs. Hodges eteni aina korkeimpaan oikeuteen asti.
Heidän kanssaan pariskunnat ympäri Amerikkaa -
taistelivat liitoilleen osavaltionsa tunnustusta,
tai saadakseen ne kumoamaan homoliittojen kiellot.
Se oli iso juttu.
Tässä 14. lisäys voisi toimia kuten se parhaimmillaan toimii.
Vai kieltäisikö korkein oikeus tämän perusihmisoikeuden?
Tammikuussa 2015 korkein oikeus sanoi:
"Käsittelemme tämän jutun,
joka kulkee nimellä Obergefell vs. Hodges."
Kysymys siis kuului, vaatiiko 14. lisäys osavaltioita -
sallimaan samaa sukupuolta olevien avioliiton?
Halusin olla paikalla kuulemassa kaiken.
Saavuimme sinne seitsemältä aamulla.
Melkoinen tunnelma,
kun homojen oikeuksien kannattajat -
ja niitä vastustavat kokoontuivat paikalle.
Se oli näkemisen arvoista.
Kun pääsimme oikeussaliin,
meidät istutettiin tuomaripöydän vasemmalle puolelle.
Sisään päästetään vain rajallinen määrä väkeä,
koska tila ei ole kovin suuri.
Oikeussali oli pienempi kuin odotin.
Mielikuvissani se oli valtava sali.
Sitten tuomarit astelivat sisään.
Kuulemme argumentit -
tapauksessa 14-556, Obergefell vastaan Hodges -
ja tähän liitetyt tapaukset.
Yksi sankarini on Ruth Bader Ginsburg.
Hän oli niin pieni, että pöydän takana istuessaan -
hänet näki vain kaulasta ylöspäin,
mutta kun hän kysyi jotain,
ei jäänyt epäselväksi, että hän on suuri persoona.
Käsityksemme avioliitosta on muuttunut.
Avioliitto oli hallitsevan miehen -
ja alistuvan naisen liitto.
Tästäkö osavaltion tulisi saada pitää kiinni?
Ei. -Pitää kiinni vanhasta aviokäsityksestä?
Ehdottomasti ei.
Tuomarit keskeyttivät jatkuvasti.
Ette vastaa kysymykseeni.
Puolin ja toisin.
Tämä ei liity Artiklaan IV.
Se oli kysymysten ja vastausten tulitusta.
Kongressi ei säädä lakia uskonnonvapauteen vedoten.
Aivan. -Se jättää tämän kysymyksen avoimeksi.
Sitä on huikeaa seurata.
Olin tullut kuulemaan Obergefellin argumentin,
ja muistan, kuinka pääjuristi -
puolusti homoliittojen vastaisia lakeja.
Tuomari Kennedy, jonka ääni oli tässä tunnetusti tärkeä,
kysyi häneltä:
"Entä pariskunnan ihmisarvon kunnioitus?"
Tämä oikeusasiamies vastasi: "Michiganin osavaltiota -
ei kiinnosta pariskuntien ihmisarvo."
Ympäri salia kaikki, minä mukaan lukien, huudahtivat: "Siis mitä?"
Asia on jätetty ratkaistavaksi. -Suulliset argumentit oli esitetty,
eikä sitä tiedä, milloin korkein oikeus ilmoittaa päätöksensä.
Niinpä Jim kävi kuulemassa päätöksiä seuraavat kaksi kuukautta.
Jos minulta olisi pari vuotta sitten kysytty,
mikä 14. lisäys on,
en olisi osannut sanoa.
Tietämykseni perustuslaista oli yleisellä tasolla.
Olisin osannut luetella joitakin lisäyksiä.
Merkityksen kyllä, mutta tuskin numeroita.
Mutta en oikeasti tuntenut perustuslakia.
Silti se lisäys oli tuomiomme perusta.
OBERGEFELL VS. HODGESIN PÄÄTÖS
Tuomari Kennedy lukisi päätöksen.
Tuomari Kennedy lukee päätöksemme jutussa 14-556, Obergefell vastaan Hodges.
Hätkähdin tuolissani ja…
otin ystävääni kädestä ja ajattelin: "Nyt se tulee".
"Emme aina näe epäoikeudenmukaisuutta omana aikanamme.
Ne jotka laativat ja ratifioivat Oikeuksien julistuksen ja 14. lisäyksen,
eivät olettaneet tietävänsä oikeuksien laajuutta -
kaikissa niiden ulottuvuuksissa.
Niinpä he uskoivat tuleville sukupolville -
vapauskirjan, joka suojaa kaikkien ihmisten oikeutta -
nauttia vapaudesta oppiessamme, mitä kaikkea se tarkoittaa."
Kaikki tiesivät -
näiden tapahtumien tärkeyden.
"Avioliitto on liitoista syvin,
sillä se ilmentää rakkauden, uskollisuuden,
omistautumisen, uhrautumisen ja perheen korkeimpia ihanteita.
Avioliiton solmimisen myötä -
kahdesta ihmisestä tulee jotain suurempaa kuin ennen.
Kuten eräät näistä kantajista osoittavat,
avioliitto ilmentää rakkautta, joka voi kestää yli kuoleman.
Olisi väärinymmärrys sanoa,
että nämä miehet ja naiset häpäisisivät avioliiton.
He vetoavat siihen,
että he kunnioittavat sitä -
niin syvästi, että tahtovat saada sen täyttymyksen itsekin.
Heidän muuttumaton luontonsa määrää,
että samaa sukupuolta olevien avioliitto on heille ainoa tie siihen sitoutumiseen.
He pyytävät tasavertaista ihmisarvoa lain silmissä.
Perustuslaki takaa heille sen oikeuden."
Muistan, kun katsoin ympärilläni olevia ihmisiä,
joista jotkut itkivät avoimesti,
kyyneleet poskilla valuen.
Jokin niin järisyttävä sulattaa kovimmankin.
Se oli yksi elämäni suurenmoisimmista hetkistä.
Kerron lapsilleni ja lapsenlapsilleni, että olin paikalla, kun oikeus sanoi:
"Ovi on auki, kulkekaa siitä, olette yhteiskunnan täysivaltaisia jäseniä."
Ajattelin: "Kaipaan sinua, John.
Olisitpa täällä.
Tietäisitpä, että me voitimme. Kunpa voisit kokea tämän."
Ja sitä -
tunnetta seurasi nopeasti yllättävä oivallus.
Se oli elämäni ensimmäinen kerta homona,
kun tunsin itseni tasavertaiseksi amerikkalaiseksi.
Palataanpa korkeimpaan oikeuteen.
Osa harjoittelijoista ryntää ulos päätös kädessään.
Sieltä harjoittelivat tulevat päätöksen kanssa.
Oikeus on antanut tuomionsa.
Tässä sanotaan: 14. lisäys -
vaatii osavaltioita vihkimään samaa sukupuolta olevat parit -
ja tunnustamaan kahden samaa sukupuolta olevan ihmisen avioliiton…
Istuin siis oikeussalissa ystävieni keskellä tietäen,
että sana oli kiirinyt ulkona odottavalle väelle,
ja että juhlinta oli alkanut.
Ihmiset juhlivat,
ja ajattelin vain: "Lopettakaa jo, haluan lähteä."
Menimme Alin kanssa käsikynkkää,
ja väkijoukko antoi meille tietä.
Otimme askeleen, ja ihmiset tekivät tietä,
ja he itkivät ja hurrasivat,
lauloivat ja juhlivat.
Seisoimme pääportailla, mielenosoittajat ympärillämme.
Eri kuorot lauloivat yhtä aikaa -
melkoisessa kakofoniassa, kun kaikki pitivät ääntä yhtä aikaa.
Media oli hänen ympärillään,
ja Jim puhui 25 mikrofoniin.
Haluan kiittää lakitiimiäni.
Etenkin Al Gerhardsteiniä, joka seisoi rinnallani -
joka käänteessä. Sitten presidentti soitti hänelle.
Hei. Onko Jim? -On, herra presidentti.
Halusin vain onnitella.
Hänen puhuessaan presidentille varapresidentti Biden päätyi vastaajaan.
Et ole ollut vain hienona esimerkkinä ihmisille,
vaan sait myös aikaan pysyvän muutoksen tässä maassa.
Niin. Kiitos.
Se oli yksi niistä hetkistä,
joita ei voi panna paremmaksi, eikä haluaisikaan.
Oli uskomatonta kävellä siihen väkijoukkoon -
ja tuntea se rakkaus.
Rakkaus on rakkautta!
Päivä Cincinnatissa päättyi homoparien vihkimiseen,
ja juhlat polkaistiin käyntiin.
Yhdysvaltain Korkeimman oikeuden -
suomin valtuuksin -
iloitsemme tänään rakkauden voimassa.
Voitte sinetöidä valanne suudelmin.
Juhlinta jatkui seuraavana päivänä Gay Priden merkeissä.
Kuinka moni oikeusjuttu päättyy -
paraatiin kaupungin lävitse -
kaikkien hulluna hurratessa?
Iloista Pridea!
Katujen varsilla oli paljon nuoria,
jotka katsoivat Jimiä ja lausuivat hiljaa:
"Kiitos."
Heitä oli satoja,
jotka sanoivat: "Näin asioiden kuuluu olla."
Saimme kulkea läpi täysin muuttuneen kaupungin.
Maan homovihamielisimmästä kaupungista oli tullut ihana, sydämellinen paikka.
En unohda sitä koskaan.
John olisi pitänyt sitä huippuhauskana.
Jos hän kuulisi, että hänen sairautensa vaikutti historialliseen muutokseen -
Yhdysvaltain oikeusjärjestelmässä,
hän varmaan heittäisi sen katseen.
"Minäpä kerron, miten asia on."
Sellaisen ilmeen.
Näen silmissäni hänen sanovan: "Kyse on vain rakkaudesta, Tootie-täti.
Siitä kaikessa on kyse."
Hän selittäisi minulle.
Niin hän varmaan sanoisi.
Uskon, että hän olisi hurjan ylpeä siitä,
että hänen avioliittonsa oli osa sitä.
TAPAUS RATKAISTU!
"YHTÄLÄINEN IHMISARVO" HOMOAVIOLIITTO LAILLINEN KAIKISSA OSAVALTIOISSA
Se opetti jälleen kerran,
että huolelliset yritykset -
soveltaa perustuslain sääntöjä kansamme elämään -
voivat tuottaa suurenmoisia hetkiä.
Oltiin 14:nnen lisäyksen,
kansalaisoikeuksien ytimessä.
Ne ovat ne oikeudet, jotka ihmisellä on oltava,
jotta hän on yhteiskunnassa täysimääräisesti läsnä.
Peruskansalaisoikeuksien käsite,
ihmisen perusoikeuksien käsite,
tunnustettiin yli 150 vuotta sitten,
mutta yhä me selvitämme, mitä se tarkoittaa.
Vuosia sitten en tiennyt,
mitä 14. lisäys pitää sisällään.
Nyt tunnen 14:nnen lisäyksen ja ymmärrän, miten tärkeä väline se on -
yhdenvertaisen kohtelun varmistamisessa.
Sen avulla kuljemme kohti amerikkalaista arvoa "Me kansalaiset",
ja noiden sitoumusten noudattaminen on äärimmäisen merkityksellistä.
Se ajoi minua, halusin pitää lupaukseni Johnille.
Tein sen, koska rakastin häntä ja -
rakkaus voittaa.
Sinä päivänä se totisesti voitti.
RAKKAUS VOITTAA
Tasa-arvoinen avioliitto osoittaa, että 14. voi olla inklusiivisuuden airut,
silta Amerikkaan, jossa kunnioitamme toistemme rakkautta.
Osin 14:nnen ansiosta -
LGBTQ-yhteisöä ei enää nähdä pelottavana ja outona,
vaan heitä kohdellaan ihmisinä,
elävinä, hengittävinä ihmisinä, jotka ansaitsevat tasavertaiset oikeudet.
Samalla tavalla -
eräs toinen ryhmä on joutunut taistelemaan,
jotta Amerikka tunnustaisi heidän ihmisyytensä.
Myös he haluavat 14:nnen olevan silta amerikkalaiseen unelmaan,
mutta sen sijaan heillä on ollut vastassaan umpikuja.
Tekstitys: Päivi Vuoriaro