Suci Vrhovnog suda čuvari su velike povelje
koja služi kao temeljni dokument naše države
već duže od 200 godina.
Danas ne bih bila ovdje
VRHOVNI SUD 1993. G.
da nije bilo odlučnog truda
muškaraca i žena koji su ovaj san održali na životu.
Ljudi poput Susan B. Anthony,
Elizabeth Cady Stanton i Harriet Tubman mi padaju na pamet.
Sad stojim na ramenima tih velikana.
ORIGINALNA NETFLIXOVA DOKUMENTARNA SERIJA
Došlo je vrijeme!
Pravda mora biti zadovoljena!
Žene i muškarci imaju jednaka prava pred zakonom
i ne mislim da i u kom smislu govorimo o nekakvom aktivizmu
kad govorimo o pravom tumačenju
Klauzule o jednakim pravima 14. amandmana.
Svaki američki naraštaj
sam će morati odlučiti kako se kani boriti kako bi ostvario obećanja 14. amandmana.
Stalno nam žele oduzeti prava za koja smo se toliko borili.
Pravo na rađanje i kontrolu rađanja
nužno je za jednaka prava žena.
Ako pitate za jednaku zaštitu u odnosu na autonomiju pojedinca,
smatram da je to oboje.
Nema povratka u prošlost.
Pristup pobačaju u SAD-u mogao bi biti ograničen.
U tom smjeru možda idemo.
Ovo je lakrdija pravde.
Moje tijelo, moj izbor!
Ako se to dogodi, to će pokazati ograničenja 14. amandmana
s kakvima se još nismo suočili.
Država kontrolira ženu,
uskraćuje joj punu autonomiju
i uskraćuje ravnopravnost s muškarcima.
ZAŠTO MUŠKARCI NA VLASTI ŽELE KONTROLIRATI ŽENE?
Kako bismo dobile jednakost,
ova je borba zapravo borba sa savršenije jedinstvo.
KONTROLA
SLOBODA ZA NAŠE SESTRE
Zadnjih godina feministički pokret
doživio je nekoliko napada na jednakost i slobodu žena,
slobodu nad kontrolom svog života i jednaka građanska prava.
A ta prava
postavila je skupina žena 1970-ih godina,
žena koje su, kao i žene danas, tražile jednakost pod 14. amandmanom.
Iznenada su tisuće finih žena izašle na ulice
zahtijevajući ekonomska prava i političku moć,
kao pokreti za prava manjina 1960-ih.
Glavni je zahtjev jednakost. Jednako pravo na posao i poštovanje.
To nisu beznačajni zahtjevi. Želimo ono što muškarci imaju sve ove godine.
Žene 1970-ih nadograđuju
pokret borbe za građanska prava.
Traže da tumačenje 14. amandmana proširimo
onako kako dosad nismo.
Ali, kako bi žene 1970-ih dobile jednaka prava pod 14. amandmanom,
prvo moraju steći kontrolu nad vlastitim životom i svojim tijelom,
kao i o priči koju mi Amerikanci
pričamo jedni drugima o mjestu žena u društvu.
Imam tri konja, tri psa i ženu.
To je baš takav poredak?
Najljepša je životinja koju posjedujem.
Posjeduješ? Idem.
Ne želim ženu za stalnu partnericu.
Ako dobro rade, okej.
Ali s vremenom mislim da bi bilo rizično
kad bi žena bila stalna partnerica muškarcu u patrolnom autu.
Muškarci i žene u ovom društvu surađuju.
I već je dugo tako.
Shvaćamo da nas čeka borba
da jednakost definiramo na shvaćanje muškaraca i žena.
Pokret smo za stjecanje moći, a ne za odnose s javnošću.
Dovodimo u pitanje sadašnju vladajuću strukturu.
Pokret za prava žena pokušava osmisliti dobru strategiju
kako bi sudove natjerale da shvate kako Ustav štiti žene.
Amerikanke će u 14. amandmanu
vidjeti mogućnost jednake zaštite pod okriljem 14. amandmana.
Proučila sam 14. amandman
u kontekstu spolova
i zatražila da 14. amandman počnu upotrebljavati
na presedanima pokreta za građanska prava,
kako bi 14. amandman jasno postao promjenjivi na diskriminaciju
na temelju spola.
Možda ne znate tko je ona.
Zove se Pauli Murray.
Među najbriljantnijim je pravnicima svog doba.
Vrlo je važna figura u borbi za prava žena
i pionirka na tom polju,
iako je rijetko spominju.
Htjela bih je uzdići.
Unuka je roba,
praunuka vlasnika robova
i sjajna pravnica.
Ako slijedite bilo koji ogranak borbe za građanska prava
između 1940-ih i 1970-ih,
sve kao da vodi prema Pauli.
Odrastala je usred segregacije u Sj. Karolini i držala se mota:
"Ne ljuti se, opameti se."
Nije htjela ustati u autobusu 15 godina prije Rose Parks.
Njezina promišljanja o 14. amandmanu dok je još studirala na Howardu
došla su do Thurgooda Marshalla,
koji je tako dobio parnicu Brown protiv Školskog odbora.
Ali Pauli Murray nije stala na jednakosti crnaca i bijelaca.
Vjeruje da se 14 amandman može proširiti
kako bi žene dobile jednaka prava s muškarcima.
Tvrdila je da je spolna diskriminacija
jednaka rasnoj diskriminaciji.
Uglavnom zahvaljujući Paulinoj briljantnosti
unutar tog konteksta, svojevrsna renesansa
vezana za 14. amandman napokon je mogla početi.
Za svoje sestre, za sebe!
Pokret za prava žena nadovezao se na pokret za građanska prava.
Imali ste društvene promjene, nerede
i došao je trenutak za promjene.
Želimo da se 14. amandman odnosi na žene.
Kako je došlo do toga?
Ne podrazumijeva li se da se Ustav odnosi i na žene?
Ispalo je da ta borba traje još od vremena prije 14. amandmana,
kad je naša zemlja utemeljena.
UTEMELJENJE AMERIKE, 1776. G.
Ljudi vole reći: "Ustav kaže ovo"
ili "Ustav kaže ono."
Ali Ustav zapravo malo toga kaže.
POVELJA O PRAVIMA
Ustav i ne spominje žene,
a kamoli ženska prava.
Abigail Adams nukala je muža Johna Adamsa da se sjete i žena, no nisu to učinili.
To je trebala biti vladavina naroda.
Žene nisu bile jednake pred zakonom.
Žene jednostavno nisu spomenuli.
Ne zato što žene to nisu ni tražile od njih,
što su bile tihe.
Ustav jednostavno nije spominjao odnose među spolovima.
Kad su izglasovali 14. amandman,
svi su razmišljali samo o diskriminaciji na temelju rase.
Žene se nadaju da se to neće odnositi samo na Afroamerikance, nego na sve.
I prije Građanskog rata,
prije nego što je itko i pomislio na 14. amandman,
žene su to počele zagovarati.
Pokret za ženska prava na brak gleda kao na oblik ropstva.
Smatraju da žene nisu vlasnice svog rada
ni svog tijela.
Nadaju se da će te statusne nesuglasice
biti uništene pojavom 14. amandmana.
Ako može stvoriti jednakost među bijelcima i crncima,
zašto ne bi mogao stvoriti jednakost među ženama i muškarcima?
Na njihov veliki šok, amandman njih nikako nije uključio.
14. amandman imao je određenu svrhu.
Ne govori o jednakosti za žene.
14. amandman nije im dao prava.
Očuvao je status quo.
14. amandman bavio se isključivo
ispravljanjem nepravde robovlasništva, a žene su posve izostavili.
Autori 14. amandmana nisu bili feministi.
Bio je to loš početak
u borbi za ženska prava u kontekstu 14. amandmana.
Feministkinje su se razbjesnile.
"Žene nisu porobljene.
Nisu im uskraćene informacije.
Nisu ponižene.
Nema predrasuda prema njima na temelju spola.
Baš naprotiv, imaju poštovanje, čast i ljubav…
ako ih zaslužuju."
Ako razmišljamo o ulozi žene u povijesti i tome kako je podčinjena,
morate početi od zakona obitelji.
U doktrini zakona
pravni identitet muža i žene jest da su oni jedno,
a to jedno je muž.
On je doslovno pokriva i njezino je lice u javnosti za sve.
Nisu imale nikakva zakonska prava.
Pravno ne postoje, ništa ne mogu posjedovati.
Nisu smjele biti u poroti.
Nisu imale pravo na plaću.
Nisu imale nikakva građanska prava kakva danas poznajemo.
Posao je muškarca da radi vani, u javnosti,
da zarađuje plaću.
Žene su plahe.
Mjesto im je u privatnoj sferi,
kod kuće, briga za djecu.
To nisu bili samo društveni tabui,
to su bila ograničenja koja su nametnule institucije i društvo.
Jedna sfera za žene, privatna, i druga za muškarce.
Javnost, radno mjesto, tržište.
Žene su činile sve što su mogle
da bi se 14. amandman odnosio i na njih.
BRADWELL PROTIV ILLINOISA, 1872. G.
NAKLADNICA/AKTIVISTICA, 1868.
"Pravo je žene da razmišlja i ponaša se kao pojedinac.
Da je Veliki Otac imao što drugo na umu,
zatvorio bi Evu u kavez i Adamu dao ključ."
Myra Bradwell živi u Illinoisu
i udana je, ali želi biti odvjetnica.
Svoj slučaj odvela je do Vrhovnog suda
jer je tvrdila da se zakon
po kojem žena ne može biti odvjetnik
uvelike kosi s 14. amandmanom.
Tvrdila je da joj kao punopravnoj državljanki
14. amandman daje pravo da bude odvjetnica.
AMANDMAN
Taj novi amandman, koji državljanima daje osobna prava,
znači da žene po Ustavu moraju biti ravnopravne s muškarcima.
Vrhovni sud pročitao je 14. amandman
i zaključio da nije tako.
Sud je rekao: "Država ima pravo na diskriminaciju nad ženama
na temelju činjenice da su žene drukčije od muškaraca
i da su puno plahije."
"Muškarac je, ili bi trebao biti, zaštitnik žena.
Prirodna, prikladna plahost i osjetljivost,
tipična za ženski spol,
onemogućava žene da se bave javnim zanimanjima.
Sudbina je i glavni cilj žena
da vrše plemenitu i mirnu ulogu žene i majke.
To je zakon Stvoritelja."
Nema potrebe da se pojavljuju u javnosti
kao glasačice, radnice, ikako.
Uloga im je da budu žene i majke i moraju se držati toga.
Cijela povijest urušila se zbog te odluke.
To smo oduvijek govorili ženama,
da su manje vrijedne, da su drukčije.
Sve te razloge upotrijebili su
kako bi joj uskratili jednaka prava.
Ako sam ja Myra Bradwell i kažu mi da je, zato što sam žena,
moja sudbina već određena,
da mi je suđeno da rađam, da budem žena i održavam kuću,
u tom trenutku sam bijesna.
Sud je u tom trenutku
svoju vrlo duboko usađenu patrijarhalnu viziju svijeta
ugradio u Ustav.
Čini se da kažu: "Bog je to tako htio."
Tako je to ispalo.
Ako to pokušamo promijeniti, uništit ćemo uređenje u kojem živimo.
U tom trenutku postalo je jasno da je 14. amandman neučinkovit.
RATIFIKACIJA 19. AMANDMANA, 1920. G.
POBJEDA SUFRAŽETKINJA
26. kolovoza 1920. g. službeno su ratificirali 19. amandman.
Žene su pravo glasa dobile tek 1920. godine.
Da, dugo je trebalo.
Ta pobjeda sufražetkinja mnogo znači slabijem spolu
jer su žene sad službeno izjednačene s muškarcima.
Borci za ženska prava vjeruju da će 19. amandman
srušiti većinu ili sve barijere za sudjelovanje žena u javnom životu.
Pokret sufražetkinja odgovoran je za ovu tranziciju
od mjesta žene u domu do sudjelovanja u javnom životu.
Žene su dobile pravo glasa.
No Vrhovni sud to nije potaknulo da razmisli o svom pristupu
14. amandmanu i jednakosti pred sudom.
Žene su na sudu počele citirati 19. amandman
kako bi ukinule i druga ograničenja,
no sudovi su ih gotovo redovito odbijali riječima:
"19. amandman daje vam pravo glasa,
no ne i bilo koja druga određena prava."
Samo pravo glasa.
Tražiš od tih sudova da shvate kako se svijet mijenja,
da bi trebali odbaciti patrijarhat prošlosti
i prigrliti jednakost među spolovima.
No svi kojima to govorite stari su bijelci.
Stari bijelci koji su duboko ukorijenjeni u takav stil života.
S takvim se stavovima žene stalno susreću.
Taj seksistički, mizogini stav upisan je u Ustav.
To je logika po kojoj zakon štiti žene,
ali istim se tim argumentima služi
kako bi im zabranio da rade kao konobarice.
"Noćni rad vrlo loše utječe na fizičko stanje žena
i velika je prijetnja njihovim prirodnim funkcijama
jer ih izlaže opasnostima vezanim za noćni život."
Njime su se poslužili kako bi opravdali ideju zaštite na radu
koja ženi ograničava broj radnih sati u tjednu.
"Te štetne posljedice na ženama ostavljaju dublji trag nego na muškarcima,
budući da su žene nježnije građe."
To samo podupire dvostruki standard zakona
koji omogućava opstanak zakona
koji službeno odobrava žensku potčinjenost.
Evo koliko je odnos žena i suda bio loš.
Zgrada Vrhovnog suda nije oduvijek na ovoj lokaciji.
Godine 1935. vlada je potražila novu lokaciju za Vrhovni sud
i nećete vjerovati koju su lokaciju odabrali.
Odabrali su sjedište Nacionalne ženske stranke.
Postoji fotografija na kojoj vlada
daje ček odvjetnici Nacionalne ženske stranke.
A ona ga gleda, tipa:
"Uzet ću ovaj novac
Uzet ću ga, ali griješite.
Znate da griješite."
Možda je posve prikladno
da su zgradu Vrhovnog suda podigli na kostima tog pokreta.
"U svakoj zemlji u koju odete
napredak je najčešće vezan za žene.
Ako se nađete u naprednoj zemlji, ondje su žene napredne."
19. amandman neće stvoriti taj svijet u kojem spolovi imaju jednaka prava.
Zato se moramo okrenuti 14. amandmanu.
Što vam drugo preostaje?
14. amandman jako lijepo zvuči zbog klauzule o jednakoj zaštiti
i tome kako države ne mogu uskratiti jednaku zaštitu.
JEDNAKOST PRED ZAKONOM
Žene se moraju uzdati u tu vrlo neodređenu klauzulu
kako bi objasnile da Ustav mora pružati jednakost među spolovima.
S time su žene 1970-ih bile suočene
glede ženske ravnopravnosti.
Pauli Murray poznaje tu povijest.
Zna da 14.amandman ni prije nije pomogao ženama.
No 1950-ih znala je i koliko će teško biti
ukidanje segregacije u vrijeme borbe za ljudska prava, a gle što je postigla.
Ovo je žena koja ne odstupa
kad zna da se bori za nešto dobro.
Sad je bilo pitanje kako će natjerati Sud da usvoji ideju
da se Klauzula o jednakoj zaštiti može odnositi na spol kao i na rasu.
"Može reći da, baš kao što odvojene škole za crnu i bijelu djecu
po svojoj prirodi ne mogu biti jednake,
podjela na temelju spola jednako je nerazumna i diskriminirajuća."
Analogija između rase i spola
postala je predmet rasprave.
"Ne kažem da su rasa i spol jednaki.
Kažem da imaju neke usporedive osobine.
Ima problema zajedničkih objema skupinama,
kao diskriminacija u zapošljavanju i nedostatak zakonske zaštite."
Pauli Murray kaže da je problem spola
jednak kao problem rase jer je riječ o nepromjenjivim karakteristikama
koje ne utječu na sposobnost ljudi da pridonose svom društvu.
Taj argument posve je prigrlila
Ruth Bader Ginsburg.
RBG zaslužuje bolji uvod nego što ga ja mogu pružiti.
Zloglasna RBG postala je popularni kulturološki fenomen
da svako tko govori o njoj mora učiniti ovo.
"Jasno je da je glavna svrha 14. amandmana bilo ukidanje rasne diskriminacije
ODVJETNICA, 1973. G.
jer boja kože ništa ne govori o nečijim sposobnostima.
Spol je, poput rase, vidljiva, nepromjenjiva osobina
koja ništa ne govori o nečijoj sposobnosti."
Ruth Bader Ginsburg bila je nevjerojatno odlučna Židovka iz Brooklyna.
Završila je pravo na Harvardu,
kao jedna od devet žena u svojoj generaciji.
Nakon što je diplomirala,
nije mogla naći nijednog suca u Americi
koji bi je uposlio jer suci u to doba
nisu upošljavali žene.
Počela je voditi parnice o spolnoj diskriminaciji
i baš je taj njezin rad natjerao Sud da se ozbiljnije pozabavi
zakonom na temelju spola i roda.
"Većina muškaraca na sudovima
nije diskriminaciju u njezinom lošem smislu
povezivala s tretmanom žena.
Iskreno su mislili da ženama ne može biti bolje.
Cilj mi je bio da podučim te suce
i pomognem da shvate kako nešto nije u redu."
Tada, 1970-ih,
žene koje su se borile za prava iznosile su slučaj pred sudom
koji se sastojao od bijelaca.
Ruth Bader Ginsburg je rekla:
"Ako želim izazvati suosjećanje tih muškaraca na Vrhovnom sudu,
moram im pokazati drukčiju osobu
i ispričati drukčiju priču."
Počela je birati muške žrtve spolne diskriminacije.
FRONTIERO PROTIV RICHARDSONA, 1973. G.
Godine 1973., u parnici Frontiero protiv Richardsona,
Sharon Frontiero je u vojsci
i ne dobiva stambenu naknadu za svog muža,
iako je muški časnici dobivaju.
Otišla je u ured i rekla: "Ovo je čudno, momci."
Odgovorili su joj: "Nije, Sharon."
Žena muškarca koji je u Zrakoplovstvu
automatski dobiva beneficije.
Ali muškarac čija žena služi u Zrakoplovstvu
mora dokazati da ovisi o ženinim prihodima.
Taj muškarac doveo je u pitanje zakon o spolovima
i tvrdio da mu narušavaju jednaka prava koja mu jamči 14. amandman.
Dobili su parnicu.
Sudac Brennan sročio je službeno mišljenje Suda.
Počeo je prošlim sudskim odlukama temeljenim na spolu.
"Istina je da se položaj žena poboljšao zadnjih desetljeća.
No i dalje nema sumnje
da su žene suočene s diskriminacijom
u obrazovnim ustanovama, na poslovnom tržištu
i u političkoj areni.
Naša nacija ima dugu i ružnu povijest diskriminacije na temelju spola.
Diskriminaciju nad ženama racionalizirali su romantiziranim očinskim stavom,
koji žene nije postavljao na pijedestal, nego zatvarao u kavez.
Uzevši sve to u obzir,
možemo samo zaključiti da podjela na temelju spola,
baš poput podjele na temelju rase ili nacionalne pripadnosti,
nikako nije dobra."
Klauzula o jednakoj zaštiti
omogućava odvjetnicima diljem zemlje
da kažu: "Nema razloga da muškarce i žene tretirate različito.
U većini slučajeva imaju jednaka prava."
Takvo tumačenje mijenja lice zakona,
drastično.
Ali ne nosi se s mnogim situacijama
u kojima muškarci i žene nisu u istom položaju.
Jednakost žene povezana je
sa sposobnošću žene da kontrolira vlastito tijelo.
Ali sudovi u to doba, kao i desetljećima prije toga,
to ne vide tako.
Kako bi 14. amandman uključio reproduktivna prava,
morat će se odlučiti na novu pravnu strategiju.
BUCK PROTIV BELLA, 1927. G.
14 amandman mnogo su puta citirali
u parnicama vezanim za reproduktivna prava.
Možda je najpoznatiji Buck protiv Bella,
kad je država Virginia sterilizirala,
drugim riječima podvezala jajnike Carrie Buck.
Tužila je državu tvrdeći da su joj uskratili prava
jer nije pristala na to.
A Vrhovni sud je odlučio,
vrlo nadmeno i nadmoćno, kao toliko puta dotad.
da je rađanje jedina funkcija žene
te samim time nešto nad čime država ima punu kontrolu.
U to doba u Virginiji su izglasali Zakon o rasnom integritetu.
Napisao ga je Eugenički odbor
i cilj mu je bio očuvanje svega najboljeg u bjelačkoj rasi.
On zabranjuje bijelcima da stupe u brak s osobom druge rase.
To je eugenički zakon.
Ukratko, ako nisi imućan, bijelac, u braku, vlasnik nekretnine,
tad vjerojatno imaš loše gene,
kako kažu eugeničari tog doba,
a to znači da se ne bi trebao razmnožavati.
Slavni sudac Vrhovnog suda Oliver Wendell Holmes
sročio je mišljenje u slučaju Buck,
u kojem je rekao da je država Virginia imala puno pravo
kad je sterilizirala slaboumnu ženu.
To je šokantno bezosjećajna odluka.
"Tri naraštaja imbecila su dovoljna."
To je i danas teško čuti.
To se ne kosi s pravima Carrie Buck
i Vrhovni sud rekao je da je država imala pravo na to.
To se ne kosi s 14. amandmanom.
Mnogi muškarci misle da žene moraju kontrolirati i štititi
jer ih smatraju vlasništvom koje se ne može samo štititi.
Kauč se ne može obraniti od lopova. Muškarci tu izliku temelje na biologiji.
Muškarci žene vide kao manje, dakle slabije.
Slabiji um i tijelo.
Dugo se većina vanjskih poslova sastojala od fizičkog rada.
Muškarac je mogao izjaviti da je jači i to je bio kraj rasprave.
Ali 1920.-ih sve se to počelo mijenjati. Zašto?
Tehnologija.
Napretkom tehnologije rad se manje temelji na snazi.
Muškarac gubi izliku za dominaciju.
Žena ti ne može biti vlasništvo ako radi u tvornici.
Kauč to ne može.
Industrijska revolucija bila je odbrojavanje do jednakosti,
što je prikladno jer se sad sve mjeri vremenom i tome nema kraja.
Telefoni, pisači strojevi, računala. Žene su bile među prvim informatičarkama.
A najvažniji tehnološki napredak jest kontrola trudnoće.
Prije toga od žene se očekivalo da zatrudni deset puta.
Deset!
Zavrti mi se kad pomislim na to.
Donesite mi kauč, molim vas!
Kad su žene počele birati kad će i hoće li rađati
otvorio se put prema jednakosti.
GRISWOLD PROTIV CONNECTICUTA, 1965. G.
U Connecticutu su imali zakon
koji je zabranjivao kontracepciju
i taj je zakon vrijedio od kraja 19. stoljeća.
Estelle Griswold postala je izvršna direktorica
Lige za planiranje obitelji u Connecticutu.
Odlučila je svu svoju energiju uložiti
u ukidanje tog zakona.
Otvorila je kliniku za pobačaje i odmah otvoreno govorila o tome.
Dijelila je letke.
Želite li dijafragmu ili tabletu? Ovdje ih možete dobiti.
Savjetujemo, dijelimo to, kršimo zakon.
Želi da je uhite.
Očito je da je taj zakon neprimjenjiv.
Nastavljamo,
možda protuzakonito,
ali nastavljamo program obrazovanja i savjetovanja.
Želja joj se ubrzo ostvarila
i završila je na Vrhovnom sudu.
Mislimo da te diskriminacijske odluke
krše prava na privatnost žene
u bračnom odnosu.
Sud, u ime kojeg je odluku sročio sudac William O. Douglas,
usredotočio se na tu privatnost u braku.
"Bismo li dopustili policiji da pretražuje spavaće sobe ljudi u braku
u potrazi za kontraceptivnim sredstvima?"
Zbog te vizije Velikog Brata u spavaćoj sobi
Vrhovni sud je odlučio da država to ne može učiniti.
Bio je to početak prava na privatnost.
Sudac William O. Douglas napisao je više knjiga, putovao
i hodao više od ijednog suca.
Također se češće ženio.
Sad je u braku s Helen Heffernan.
Kad su se vjenčali, imala je 23, a on 67 godina.
To mu je četvrta žena. Zadnje tri bile su puno mlađe od njega.
Kongresnici koji to ne odobravaju držali su govore o tome.
Douglas im je odgovorio da je to njegova privatna stvar.
Vjerojatno nije iznenađenje što je Douglas
tada bio sklon privatnosti braka.
Tad je bio s trećom ženom i zbilja vjeruje u privatnost braka.
Očito zna mnogo o tome.
No Douglasu je problem
to što se u Ustavu to mišljenje
o pravu na privatnost nigdje izričito ne spominje.
Douglas je počeo razmišljati o tome
i zaključio da privatnost mora biti sastavni dio Ustava,
inače ostala ustavna prava baš i nemaju smisla.
Treći amandman, koji zabranjuje prihvat vojnika u kuću,
nema nikakva smisla ako ne očekujete
da pojedinac ima pravo na privatnost u svojoj kući.
Zato je Vrhovni sud pravo na privatnost povezao
s pravom na zakoniti proces iz 14. amandmana.
To je važno jer su se aktivistice za prava žena
za to borile i nastavit će se boriti.
Tu novu ideju o privatnosti primijenit će u posve novom kontekstu.
GRISWOLD PROTIV CONNECTICUTA, 1965. G.
ROE PROTIV WADEA, 1973. G.
Prva parnica na rasporedu, Roe protiv Wadea.
Norma Jean McCorvey.
Otišla je pobaciti, a liječnik joj je rekao da u Teksasu to ne može.
To je protuzakonito. Zločin.
Unajmila je odvjetnika
i tužila državu Teksas za narušavanje prava na privatnost,
na temelju 14. amandmana.
Sud je to već rekao.
Ako prava na privatnost išta znače,
tad bi to trebalo biti pravo pojedinca da sam odlučuje o svemu.
Jane Roe tvrdila je da žena ima pravo na pobačaj u svakom trenu trudnoće.
Vrhovni sud tu je vidio sukob
između interesa žene i njezine kontrole nad vlastitim tijelom
i interesa fetusa.
Naravno, fetus ne može odlučivati,
zato se država zauzima za njega.
Ne tražimo da Sud presudi da je pobačaj nešto dobro.
Samo želimo da odluka o tome
hoće li ili neće neka žena
nastaviti ili prekinuti trudnoću
bude odluka koju će donijeti ta žena.
Dobra večer. U važnoj presudi
Vrhovni sud je danas legalizirao pobačaj.
Većina je odlučila da odluku o prekidu trudnoće
moraju donijeti trudnica i liječnik, a ne država.
ČLANAK 14
Najvažnija je ideja slobode.
ŽIVOTA, SLOBODE ILI IMOVINE
Ako pogledamo 14. amandman,
očito je da uključuje i pravo na pobačaj.
To je bio početak tog procesa.
Logika privatnosti koje su se tada dotaknuli dobila je šire značenje.
Vrhovni sud doslovno je rekao: "Ne znam kad život počinje."
Sud kaže da to nitko ne zna.
Sud zapravo kaže:
"Imate pravo na privatnost u ranom stadiju trudnoće.
Tad možete kontrolirati tijelo, ali u kasnijem stadiju
država može preuzeti kontrolu nad vašim tijelom."
Od kontracepcijskih sredstava
došli smo do prava na pobačaj.
Sve se počelo događati korak po korak.
To možda nije bio očit slijed,
ali tako se odvija proces ustavnog prava.
To je fantastično.
Mislim da će 22. siječnja 1973. ući u povijest.
KRUH + RUŽE
Taj spoj sredstava za kontracepciju i prava na pobačaj
mijenja život žena.
U razdoblju poslije te parnice Griswold-Roe
više žena uspijeva diplomirati
i završavati sve stupnjeve obrazovanja
te nalaziti zaposlenje.
GLASOVANJE
Kontrola rađanja nužna je
za žene koje ravnopravno sudjeluju u ekonomskom životu svoje zemlje
Tako smo s vlade koja kontrolira sve aspekte života žene
došli do vlade koja poštuje slobodu žene.
Ali osjećaju li sve žene jednako te promjene?
Crnkinje nisu trebale prosvjedovati i marširati s bjelkinjama.
SUFRAŽETSKI POKRET, 1919. G.
A ako i jesu marširale s njima, morale su se držati straga.
Pokret sufražetkinja usredotočio se na problem spolova.
Nije obraćao pozornost na problem rase
i nije bio spreman ujediniti ta dva problema.
Poslije ćemo o vašem problemu. Doći ćemo do njega.
Pustite sada da dobijemo ovo
jer nam to vaše sad samo smeta.
To predugo traje. Nije učinkovito.
Ništa nećemo postići ako u obzir uzmemo sve probleme.
Crnkinje žive na razmeđu,
kako običavamo reći,
problema spola i problema rase.
Taj pojam intersekcionalnosti nije nov.
Uvela ga je crna profesorica Kimberlé Crenshaw.
Nije slučajno
što neki tek sad upoznaju taj pojam zato što ga je smislila crnkinja.
Pojam intersekcionalnosti pojavio se pojavio se poslije parnice
u kojoj su Afroamerikanke pokušale tužiti
zbog radne diskriminacije,
no sud koji ih je saslušao odbacio je njihove argumente
jer su Afroamerikanci dobivali posao i napredovali,
baš kao i bijele žene.
Nisu uspjele dokazali rasnu diskriminaciju
jer je tvrtka redovito upošljavala crnce, ali samo muškarce.
I nisu mogle dokazati spolnu diskriminaciju
jer je tvrtka redovito upošljavala žene, iako samo bijele žene.
Problem je bio u tome što ih crnkinje nisu mogle same tužiti,
djelomično zato što sud nije prepoznao da taj spoj rasizma i seksizma
često stvara velike probleme crnkinjama.
Ali taj moj problem nije samo dvostruko gori.
Problem je što u tom stjecištu
ima stereotipa, urođenih ideja i poteškoća s kojima se sreću samo crnkinje.
Kad je Serena strastvena dok igra
ili Michelle Obama dok drži govor, kažu da smo "gnjevne crnkinje".
Žene koje imaju dva ili više od dva ugnjetavana identiteta,
žene poput američkih domorotkinja, žene iz Azije,
iz Sj. Amerike
ne pate samo od zbira svih tih problema.
One proživljavaju drukčije ugnjetavanje.
A ako netko ima još više identiteta,
recimo transrodne crnkinje,
sve se to zbraja
i oni pate od jedinstvenog ugnjetavanja.
Ja imam dva problema.
Dva urođena problema.
Moram misliti, ne samo teoretski,
nego se moram aktivno uključiti
i posvetiti se problemu rasne slobode,
ali se i osobno moram uključiti u proces spolnog oslobođenja
jer se to dvoje, kako običavam reći, spaja u meni.
To se spaja u svakome
tko je žena i ujedno dio neke ugnjetavane skupine
ili manjine.
Pauli Murray je utjelovljenje intersekcionalnosti.
Shvatila je da crnkinje pate od rasne diskriminacije, kao crnci,
i spolne diskriminacije kao bjelkinje.
Borila se za prava crnkinja u vrijeme kad svijet nije vidio crnkinje
i borila s vlastitim rodnim i spolnim identitetom.
Veći dio odraslog života tražila je, ali su joj odbili, tretman testosteronom
jer se pitala je li, citiram:
"Eksperiment prirode, cura koja je trebala biti dečko."
Pauli je shvatila da su rasna i spolna diskriminacija pravno jednake,
da se obje kose s Klauzulom o jednakim pravima.
Sličniji smo nego što mislimo.
Vidimo te, Pauli Murray. Vidimo te.
POKRET SUFRAŽETKINJA, 1919. G.
POKRET ZA ŽENSKA PRAVA, 1970.-TE
Tad je naglo buknuo pokret za ženska prava.
Puno je Afroamerikanki,
Latinoamerikanki, Azijki, američkih domorotkinja
koje su bile u raznim aktivističkim skupinama
i borile se za jednakost spolova
unutar te svoje skupine.
Događalo se nešto vrlo uzbudljivo.
Svi ti stereotipi
koji su žene držali u kući, dalje od javnosti ,žene su se borile protiv njih.
Možeš biti nečija žena, nečija majka i ljubavnica.
Možeš biti svašta, ali ne možeš biti netko.
Želimo kontrolu nad svojim tijelom i sudbinom.
Diljem SAD-a nastao je pokret
koji je prerastao u drugi val feminizma.
Crnkinje, Latnoamerikanke, Azijke, američke domorotkinje,
mi žene koje imamo najviše razloga za ukidanje tih zakona.
Ne smijemo govoriti o prioritetima.
Moramo se boriti protiv svega toga, a ne samo protiv nečeg.
Kako se feministički pokret 1970-ih zahuktavao,
počeo je pričati priču o Americi u kojoj su muškarci i žene jednaki.
Iako su žene nešto uspjele postići preko 14. amandmana,
najbolje rješenje za učvršćenje te priče bila bi ratifikacija novog amandmana
koji bi jednakost među spolovima službeno unio u Ustav.
Problem je u tome
što ravnopravnost spolova
nikad nije bila dio Ustava.
Mi smo poput posvojčadi 14. amandmana.
Trebale smo vlastitu kuću.
AMANDMAN O JEDNAKIM PRAVIMA, 1970. G.
Nadamo se da će ova 50. godišnjica usvajanja amandmana
označiti kraj duge kampanje
za emancipaciju žena te da će vlada to omogućiti.
Sad imamo 10 milijuna žena
koje podupiru taj proces pred Kongresom.
To je 10 milijuna žena ujedinjenih preko ove organizacije.
Nacionalna ženska stranka lobira za 26. amandman
koji bi jamčio jednaka zakonska prava.
Tim amandmanom žene bi prvi put i pravno postale ljudska bića.
Trebamo svoj amandman.
Trebamo trenutak u kojem će se društvo opet ujediniti,
kao što se, pretpostavljam, dogodilo za 14. amandman,
kako bismo rekli da su žene nepravedno izostavljene
iz te jednake zaštite za sve državljane.
To se kosi s temeljnim načelima američkog državljanstva
i to moramo popraviti.
ERA JE POSLANA U SENAT NA IZGLASAVANJE 1971. G.
Ovo je trenutak kad će žene i muškarci
početi jednako uživati u veličini Amerike.
Kao početnu točku
uzeli su veći dio jezika 14. amandmana,
no kroz prizmu ženske jednakosti.
Ponovno su naglasile da su žene jednake pred zakonom.
Proširile su rasni okvir 14. amandmana
i primijenile ga na žene.
Kongres je ratificirao amandman o ženskim pravima
i poslao ga na izglasavanje tri četvrtine američkih država,
što je nužno da bi ušao u Ustav.
Zasad su 23 države ratificirale Amandman o jednakim pravima.
Mora ga ratificirati 38 država da bi postao zakon.
ERA DA!
ERA se tako kretala cijelom zemljom.
Žene su se organizirale.
Strah nas ne smije zaustaviti.
Ovaj amandman predstavlja najviši američki ideal:
prepoznavanje vrijednosti svakog pojedinca.
Svake žene i svakog muškarca.
30 DRŽAVA GA JE RATIFICIRALO TREBA IH 38
Amandman o jednakosti žena
danas je učinio još dva koraka bliže ulasku u Ustav.
Ratificirale su ga Oregon i Minnesota.
Amandman je usvojen…
Znate što? To ide prilično dobro.
Maine je danas usvojio amandman.
Taj amandman ući će u Ustav ako ga ratificira još sedam država.
Došli smo do zadnjih nekoliko država.
I nastali su problemi.
Podsjećam vas što se dogodilo Adamu
kad je dopustio Evi da ga nagovori da zagrize jabuku.
Imamo jako dobru zemlju i državu.
Što im fali? Zašto uvijek moramo nešto mijenjati?
Ovdje je moja 16-godišnja kći.
Ne želim da ide u vojsku.
Kako se ERA zahuktava,
protivnici šire drukčiju priču o ženskim pravima,
priču koju prihvaća mnogo Amerikanaca.
A što je najučinkovitije?
To što tu priču ne pričaju samo muškarci.
Pričaju je i žene.
A taj otpor vodila je, bar na površini, žena.
Ne ponašamo se prema svima jednako
i bilo bi jako nepravedno kad bismo sa svima bili jednaki.
Borbu protiv amandmana vodi
kućanica iz Illinoisa, majka šestero djece, Phyllis Schlafly
Phyllis Schlafly, Alton, Illinois.
Phyllis Schlafly.
Ma zaboravi!
Zvat ću je Zla Phyllis.
Zakoni ove zemlje ženama su dali krasan status.
Primjerice, žena ima zakonito pravo na to da je muškarac uzdržava.
Phyllis Schlafly držala se višestoljetne ideje
da je ženama zaštita bolja od jednakosti.
Amerikanke su najsretnija klasa ljudi u povijesti.
Mogu se udati uz potporu zakona koji kaže da muž mora uzdržavati ženu.
ERA ženama ne daje nikakvo pravo ni povlasticu,
nikakvu priliku kakvu sad nemate.
Phyllis.
Protiveći se Amandmanu o jednakim pravima
pokazala je da ga žene ne žele, bar ne sve žene.
Ne smetaju im spolne uloge.
Zadovoljne su životom,
a taj amandman protivi se obitelji i djeci
i tradicionalnoj ulozi žene.
Pisma i pozivi stizali su uglavnom
od starijih, konzervativnih žena srednjih primanja.
Želim da se djeca ugledaju na tatu
i znaju da je on glava kuće,
da nas on štiti.
Zato ga imamo,
zato sam se udala, za zaštitu.
Mnoge su rekle da bi bile previše jednake.
To ne žele
i žele spriječiti ratifikaciju
u državama u kojima amandman još nije ratificiran.
Vjerujem da bi tim amandmanom
žene izgubile diskriminaciju koja im ide u korist i koja je prikladna.
Republikanci su povukli potporu
za vrijeme izbora 1980. godine.
Politički vjetar se promijenio i na kraju su nedostajale tri države.
ERA NIJE USVOJENA DO ROKA, 1982. G.
Borba za ratifikaciju ERA-e
završila je jučer poslije gotovo 10 g.
Ljudi koji su podupirali amandman okupili su se pred Bijelom kućom
kako bi oplakali njegov kraj.
Fantastična pobjeda!
Što je s budućnosti ERA-e?
ERA nema budućnost.
Posljedica te neratifikacije ERA-e jest da još imamo dokument
koji nigdje ne govori u korist ideje da bi muškarci i žene trebali biti ravnopravni.
Možete li objasniti poveznicu
između problematike pobačaja i ERA-e?
Kao prvo, ljudi koji se zauzimaju za ERA-u i pobačaj
u 98 % slučajeva isti su ljudi.
Optimističan sam glede Amerike i za početak bih htio reći
da je Amerika 1980-ih, osobito u ovom desetljeću,
TELEEVANĐELIST/KONZERVATIVAC, 1982. G.
doživjela moralnu i duhovnu obnovu.
1980-ih godina sve je bilo nekako tmurno.
Na vlast je došla nova desnica kad je Ronald Reagan postao predsjednik.
Pojavio se snažan otpor pokretu.
Nova desnica bila je uspješna
u odbijanju nekih prava
koje su ljudi tražili 1960-ih i 1970-ih.
No pokret dobiva zamah.
Stotinu tisuća ljudi marširalo je u Washingtonu
u najvećem prosvjedu protiv pobačaja u Americi.
Broj ograničenja pobačaja porastao je zadnjih 25 godina.
U nekim dijelovima zemlje preostala je jedna klinika,
što znači da su žene u ruralnim sredinama ostale bez ikakve pomoći.
A mnogi od tih ljudi koji su vršili pobačaje
u jedno su ženama pružali standardnu zdravstvenu zaštitu.
Zatvaranjem klinike za pobačaj
žene nisu izgubile samo tu uslugu.
Ostale su bez zdravstvene zaštite.
Izglasali su puno zakona
koji klinikama za pobačaje otežavaju posao,
koji im podižu troškove,
a krajnji je plan da ih tim zakonima sve potpuno ukinu.
ZAUSTAVITE POBAČAJE
Imam dvije kćeri.
Svjesne su svega što se događa oko njih.
Politički su svjesne zbog mog aktivizma.
Vrlo mi je teško nuditi im rješenja
i optimističko razmišljanje.
Ali svaki dan im kažem:
"Svaki dan ću se boriti.
Ne znam što nas čeka u budućnosti,
ali svaki dan ću se boriti za vas
i svaku curicu u SAD-u."
KONTROLIRANE
"To je dio naše povijesti.
Tužan dio, ali nedvojbeno je dio povijesti
da 14. amandman,
taj sjajni amandman koji je toliko toga promijenio,
od samog početka nije bio namijenjen za mijenjanje statusa žene.
Trebao je održati sustav u kojem žene nemaju pravo glasa ni bavljenja politikom.
U braku ne smiju imati imovinu na svoje ime.
Zbog svega toga se zalažem za Amandman za jednaka prava.
Imam kći i unuku.
Poznajem povijest.
Želim da zakonodavci u svim državama ove nacije
također kažu da poznaju povijest.
Želimo jasno objaviti
da su žene i muškarci jednaki pred zakonom.
Želim da to točno tako bude sročeno u Ustavu SAD-a.
NEMOGUĆNOST KONTROLE
Mislim da mi Amerikanci očekujemo da napredak bude linearan.
Da sve loše nestane i da dođe nešto dobro.
Ali zadnjih stotinu godina naučili smo
da borba poprima nove okvire
i odlazi novim smjerom.
Nastaje otpor, napredak se događa.
To je zbrkana situacija koja se stalno mijenja.
Što se mene tiče, borba je žestoka kao i prije stotinu godina.
Samo je drukčija.
Sudove moramo prestati gledati
kao vitezove na bijelom konju koji dolaze spasiti žene.
Ako vam je stalo do reproduktivnih prava,
najstrože zakone protiv pobačaja imaju restriktivne države.
Morala sam stati pred suca
kako bi on odlučio jesam li dovoljno zrela da bih pobacila.
Moje pravo na pobačaj ovisilo je o nečijem tuđem mišljenju o meni i mojoj budućnosti.
Bio je to dug i naporan proces, koji je bio još smješniji
zato što ga nisam morala proći kad sam rodila s 15 g.
Zašto smo usredotočene na to da više žena uđe u politiku na razini država?
Moramo biti proaktivne kako bismo osigurale da ti restriktivni zakoni
ne prođu na državnoj razini.
Da znači da, a ne znači ne!
Pokret Me Too pokazuje da, što se zakona tiče,
nismo učinili dovoljno.
Pristanak je oduvijek bio nužan.
Pokret Me Too omogućio je ljudima
da kažu: "To nije u redu."
Zaustavite nasilje, zaustavite silovanje!
Pokret Me Too pokazuje koliko je zakon zakazao
i zahtijeva rješenja, ali izvan zakona.
Me Too se događa na društvenim medijima.
Nema veze sa zakonom.
Zašto muškarci ženama ne žele dati jednaka prava?
Zato što i muškarci žive u patrijarhatu.
Pitamo: "Možete li nam dati dio te moći?"
To tražimo od muškaraca. A oni kažu: "Ne znam želim li to.
Ne znam želim li je dijeliti s vama. Što će vama ta moć?"
Nadam se da mogu uvjeriti muškarce
i obećati da ćemo, kada dobijemo moć,
svima poboljšati život.
-Njezino tijelo, njezin izbor! -Moje tijelo, moj izbor!
Ako tijelo ne možete kontrolirati od kože prema unutra,
ne možete ni od kože prema van,
ne kontrolirate vlastiti život.
Ovo je ženski marš.
Ovaj ženski marš predstavlja obećanje feminizma
i uključujućeg i intersekcionalnog feminizma
koji nas sve poziva da se odupremo rasizmu,
islamofobiji, antisemitizmu
i mizoginiji.
Sad ovdje stojim pred vama kao ponosna muslimanska Amerikanka,
kao ponosna Američka Palestinka.
Ako vas zanima idete i pravim putem,
slijedite žene druge boje kože.
Mi znamo kamo moramo ići i znamo gdje je pravda
jer kad se mi borimo za pravdu,
borimo se za sve ljude u svim našim zajednicama.
Virginia je danas postala ključna 38. država
koja je ratificirala Amandman o jednakim pravima iz 1972. g.,
koji brani spolnu diskriminaciju.
Kad bih znala da će za mog života
žene uključiti u Ustav,
ponosila bih se.
Borba je bila duga. Desetljećima se borimo za ERA-u.
Poznavala sam mnogo žena, neke su sad stare,
koje su se borile za ovo i kad bi vidjele plod svog truda,
to bi bilo lijepo nadahnuće.
To je i dar koji dajemo budućim naraštajima žena.
Uključivanje ERA-e u Ustav
bio bi sjajan korak naprijed u nacionalnoj priči o jednakosti.
To je prirodna progresija 14. amandmana
jer žene ne traže kontrolu jednih nad drugima
i ne traže kontrolu nad muškarcima,
nego samo žele kontrolu nad vlastitim tijelom.
Otpor mnogih Amerikanaca ženskoj jednakosti
djelomično je uvjetovan tradicionalnim bračnim ulogama,
idejom da će muškarac uvijek definirati ženin život u njezino ime.
No žene su stekle veća prava i naš pogled na brak se promijenio,
a mijenja se i dalje.
Širenje definicije braka vodi do još jedne borbe 14. amandmana,
borbe koja pokazuje da taj amandman može biti pokretačka snaga uključivosti,
čak i ljubavi.
Prijevod titlova: Ivan Zorić