‎Polițistul Darren Wilson nu va fi pus ‎sub acuzare
‎pentru moartea lui Michael Brown.
‎Mulțimea e tot mai mare. ‎A crescut și intensitatea.
‎Dar mulțimea e pașnică,
‎iar poliția speră că va rămâne așa.
‎Marți a fost prima zi când m-au gazat.
‎Nu și ultima,
‎dar prima zi când m-au gazat în Ferguson.
‎Erai la protest.
‎Ce-ai văzut?
‎Am văzut multe lucruri.
‎O comunitate profund îndurerată
‎și chinuită.
‎Mâinile sus! Nu trageți!
‎Pe stradă se scanda ‎„Mâinile sus, nu trageți”,
‎fiindcă ni s-a spus
‎că Michael Brown avea mâinile sus ‎și Darren Wilson l-a împușcat.
‎Ceea ce vedem e o nedreptate sistemică.
‎Dr King a spus ‎că revoltele sunt limbajul celor neauziți.
‎M-am săturat! Ajunge!
‎NU TRAGEȚI
‎Mâinile sus, nu trageți! ‎Viețile negrilor contează!
‎Protestele care se întâmplă acum
‎au ca model protestele din trecut.
‎Sunt numite turbulente, nerăbdătoare,
‎fără să ne amintim exact ‎de unde vine modelul lor.
‎Dr King n-a spus ‎că vrea să avem mai mult decât alții,
‎ci că vrea să avem în final ‎ceea ce ni se cuvine.
‎Merităm ‎toate drepturile inalienabile promise.
‎Când oamenii marginalizați au îndrăzneala
‎de a lupta pentru dreptate, pur și simplu,
‎ni se spune să așteptăm.
‎S-o luăm mai încet.
‎Și eu întreb oamenii
‎„Cum vreți să ne apărăm drepturile?”
‎Nu vreți să protestăm pe străzile noastre,
‎nu vreți ‎să întrerupem meciurile de fotbal,
‎nu vreți să blocăm traficul pe stradă
‎sau pe autostradă.
‎Nu vreți să ne susținem drepturile
‎și nici să îngenunchem ‎pentru drepturile noastre.
‎Nu există efectiv ‎niciun protest acceptabil
‎dacă sunteți hotărâți ‎să-mi spuneți mereu să aștept.
‎AȘTEPTARE
‎În 1863, președintele Lincoln semnează ‎Proclamația de Emancipare,
‎eliberând toți sclavii din Sud.
‎În 1868 e ratificat al 14-lea Amendament.
‎Toți cetățenii Americii sunt acum ‎egali în fața legii.
‎Deci, teoretic, afro-americanii sunt acum ‎cetățeni deplini.
‎Dar, de fapt, nu s-a întâmplat așa.
‎Chiar și în anii '50, ‎ori de câte ori afro-americanii încercau
‎să-și revendice drepturile ‎în baza celui de-al 14-lea Amendament
‎pentru protecție egală ‎sau oricare alt progres,
‎li se spune să aștepte.
‎Până când să aștepte?
‎EMANCIPAREA INTRĂ ÎN VIGOARE ÎN 1863
‎Dacă cineva îți face o promisiune
‎și o sută de ani mai târziu ‎tot nu și-o ține…
‎asta te cam frustrează.
‎Ne vrem toate drepturile,
‎le vrem aici și le vrem acum!
‎SALĂ DE AȘTEPTARE PENTRU NEGRI
‎Deci, cum am ajuns aici?
‎Iată ce s-a întâmplat.
‎Guvernele sudiste încercau ‎să găsească o cale
‎de a ocoli al 14-lea Amendament
‎și cea mai reușită încercare a fost ‎să ia ideea protecției egale
‎și s-o răstălmăcească ‎în doctrina „separat, dar egal”.
‎„Vom fi egali, dar separați”.
‎În loc să susțină ‎ideile celui de-al 14-lea Amendament,
‎Curtea Supremă e de acord ‎cu guvernele sudiste.
‎Și așa ajungem în epoca Jim Crow.
‎PENTRU NEGRI
‎Desigur, „separați, dar egali” ‎e o invenție.
‎N-a existat niciodată,
‎dar e ficțiunea ‎care le-a permis sudiștilor albi
‎să impună un sistem rasial de caste, ‎o formă de apartheid legal.
‎1896 ‎PLESSY CONTRA FERGUSON
‎„SEPARAT, DAR EGAL” (1896-1954)
‎Afro-americanii marginalizați trăiau ‎aproape la fel ca în sclavie.
‎Nu puteam mânca în aceleași restaurante,
‎nu puteam merge la aceleași filme.
‎Hoteluri, trenuri, ‎săli de așteptare publice…
‎În fabrici erau multe slujbe bune.
‎Negrii nu aveau voie să lucreze acolo.
‎Afro-americanii suferă ‎din cauza inegalității economice,
‎oportunităților limitate
‎de a-și asigura slujbe care să-i ajute ‎să supraviețuiască și să prospere.
‎Sudiștii încearcă să refacă
‎optica și dinamica sclaviei.
‎Ei susțin mai departe ‎mitul diferenței rasiale.
‎Sunt mulți albi care spun
‎că până și cel mai prost fermier
‎știe că dacă are găini albe ‎și găini negre,
‎și găinilor negre le merge mai bine,
‎și găinilor albe le merge mai bine ‎dacă le ții separate.
‎Așa le e cel mai bine.
‎Știm semnele legilor Jim Crow,
‎țâșnitoarele, toaletele, piscinele,
‎dar consecințele puteau fi văzute ‎peste tot.
‎Nu cred că ar trebui să fie oprimați,
‎dar m-am mutat aici…
‎Unul dintre motivele principale a fost ‎pentru că era o comunitate albă.
‎Decenii de amenințări constante ‎cu violența,
‎școlile dărăpănate,
‎mai puține locuri de muncă, ‎mai puține credite și mai puține case
‎i-au făcut pe afro-americani să nu poată ‎acumula bogăția intergenerațională
‎pentru a urca pe scara socială.
‎Acest mod de viață face parte din noi.
‎Cu cât încearcă să ne forțeze ‎să facem ceva,
‎cu atât mai dură va fi reacția.
‎Deci, segregarea n-avea legătură ‎doar cu țâșnitoarele de pe străzi.
‎Era o cușcă, iar America albă nu voia ‎să ne dea cheia.
‎Al 14-lea Amendament ‎a fost distrus, făcut țăndări.
‎Ideea că suntem toți cetățeni,
‎că suntem toți egali în fața legii,
‎a făcut un pas în spate ‎pentru a reflecta ideea că afro-americanii
‎n-au dreptul ‎să se aștepte la tratament egal.
‎Americanii de culoare sunt dezamăgiți
‎de eșecul promisiunii ‎celui de-al 14-lea Amendament.
‎Noțiunea de egalitate, a drepturilor ‎conferite de cel de-al 14-lea Amendament
‎n-a prins niciodată formă.
‎Trebuia să dăm forță ‎celui de-al 14-lea Amendament.
‎INTRARE PENTRU NEGRI
‎Thurgood Marshall, ‎strănepotul unui sclav,
‎primul afro-american ‎din Curtea Supremă a SUA,
‎își pune roba cu ajutorul soției.
‎Marshall e sclipitor
‎și încrezător. E îndrăzneț.
‎E un om extraordinar.
‎„Al 14-lea Amendament și mărețul său ideal ‎al egalității în fața legii
‎au însemnat ‎doar ceea ce generațiile ulterioare
‎au fost dispuse să le facă să însemne.
‎Acum e esențial un nou tip de activism,
‎un activism în căutarea dreptății.”
‎Thurgood Marshall provine ‎dintr-un stat segregaționist,
‎dar face istorie
‎ca primul judecător de culoare ‎care s-a alăturat Curții Supreme.
‎Cariera lui a fost trasată parțial ‎de moștenirea Reconstrucției
‎și a celui de-al 14-lea Amendament: ‎universitățile negre.
‎A crescut în West Baltimore,
‎dar nu se poate înscrie ‎la Facultatea de Drept din Maryland,
‎pentru că era de culoare.
‎De aceea Marshall ajunge ‎la Facultatea de Drept Howard.
‎Decanul adjunct la Howard ‎e Charles Hamilton Houston,
‎probabil cel mai genial avocat ‎din secolul 20.
‎El devine mentorul și liderul unui grup ‎de tineri avocați afro-americani
‎și le inculcă ideea
‎că misiunea unui tânăr avocat de culoare e ‎să caute dreptatea.
‎Houston și Marshall au pornit
‎să distrugă fundația ‎principiului „separat, dar egal”
‎câștigând caz după caz la Curtea Supremă.
‎MURRAY CONTRA MARYLAND
‎Ei contestă segregarea ‎de la Facultatea de Drept din Missouri
‎și câștigă procesul.
‎Și continuă să examineze sistemul,
‎contestând segregarea ‎din învățământul superior
‎din școli postuniversitare, ‎facultatea de Farmacie, de Drept…
‎Dar, în tot acest timp, ‎ei nu scapă din vedere
‎segregarea ‎din învățământul preuniversitar.
‎El e Larry. Aceasta e școala lui Larry.
‎Clădiri uriașe, curte încăpătoare…
‎Iar el e Tad. ‎Și el locuiește în Clarksdale.
‎Aceasta e școala lui Tad.
‎E foarte aglomerată și dărăpănată.
‎Unul dintre cele mai importante obstacole ‎în calea desființării segregării
‎a fost ideea că nu producea niciun rău ‎în afară de ceea ce simțeau negrii.
‎Mulți susțineau ficțiunea
‎că negrii vor să fie cu negrii, ‎noi vrem să fim cu ai noștri
‎și, dacă toți suntem egali, care-i baiul?
‎De ce e segregarea o problemă?
‎Ei bine, segregarea a fost și este
‎un mod în care o societate spune
‎că un grup de oameni e inferior.
‎Pentru a dovedi Curții Supreme ‎că cei separați nu pot fi niciodată egali,
‎Thurgood Marshall trebuie ‎să arate povara emoțională a segregării.
‎Apelează la testul păpușilor.
‎În anii '40, ‎psihologii Kenneth și Mamie Clark
‎au arătat copiilor două păpuși identice,
‎doar că una era albă, iar alta era neagră.
‎Au pus o întrebare simplă.
‎„Care păpușă e rea? Care e cuminte?
‎Majoritatea copiilor, negri și albi,
‎au spus că păpușa albă e cuminte, ‎iar păpușa neagră e rea.
‎Asta simt copiii cu adevărat.
‎Segregarea inoculează rapid și profund ‎rasismul în mintea copiilor.
‎Acești copii se considerau inferiori.
‎Au acceptat inferioritatea ca realitate.
‎Chiar și ca om de știință, acest lucru…
‎m-a tulburat.
‎Thurgood Marshall a susținut
‎că, pentru a arăta încălcarea ‎celui de-al 14-lea Amendament,
‎era nevoie de această dovadă ‎a efectelor nocive ale segregării.
‎Kenneth și Mamie Clark
‎au arătat că segregarea transmite ‎un mesaj de inferioritate.
‎Școlarii de culoare interiorizează ‎mesajul supremației albilor.
‎Marshall și echipa lui sunt pregătiți ‎să conteste în instanță segregarea
‎din învățământul preuniversitar.
‎BROWN CONTRA CONSILIULUI EDUCAȚIEI
‎„Orice segregare cu scopul
‎de a crea legislație ‎bazată pe clasă sau pe castă
‎e prin ea însăși o încălcare ‎a celui de-al 14-lea Amendament.”
‎Acum, Curtea e pregătită ‎să analizeze sensul social al statutelor
‎care cer segregarea în școli.
‎Ce înseamnă să ai școli negre?
‎Ce înseamnă să ai școli albe?
‎Ce mesaj transmite asta?
‎Segregarea a afectat inimile și mințile ‎școlarilor de culoare
‎și le-a subminat ‎capacitatea de a participa la democrație.
‎Dacă Dred Scott e o decizie monumentală ‎a Curții Supreme,
‎singura care o poate întrece ‎e Brown contra Consiliului Educației.
‎„Azi, educația e poate ‎cea mai importantă funcție
‎a statelor și a guvernelor locale.
‎E însăși baza bunei cetățenii.
‎O astfel de șansă e un drept
‎care trebuie pus la dispoziția tuturor ‎în condiții egale.
‎Concluzionăm că, ‎în domeniul educației publice,
‎doctrina „separat, dar egal” e neavenită.
‎Unitățile educaționale separate ‎sunt inerent inegale.”
‎SEGREGAREA E INTERZISĂ
‎DECIZIA E UNANIMĂ
‎Decizia declanșează prăbușirea ‎segregării legale în această țară.
‎Susținând democrația, ‎susținând cetățenia,
‎decizia Brown contra Consiliului Educației ‎e o revoluție
‎realizată de avocații de culoare.
‎AVOCATĂ ÎN CAZUL BROWN
‎AVOCATĂ PENTRU DREPTURI CIVILE
‎Ei credeau că în interiorul legii ‎există mereu posibilitatea
‎de a recuceri ce a însemnat de fapt ‎protecția egală și cetățenia.
‎Curtea Supremă începe să recunoască
‎o discrepanță fundamentală
‎între limbajul ‎celui de-al 14-lea Amendament
‎și ceea ce văd în țara noastră.
‎CURTEA SUPREMĂ INTERZICE SEGREGAREA ‎ÎN ȘCOLILE PUBLICE
‎Erau multe de sărbătorit, ‎dar și mai multe motive de îngrijorare,
‎iar îngrijorarea s-a dovedit întemeiată.
‎Sudul nu renunță după decizia Brown.
‎Reacția față de decizia Brown a fost ‎o rezistență masivă.
‎Chiar așa s-a numit: „Rezistența masivă”.
‎Sunteți inima ‎și miezul neînduplecat al rezistenței.
‎Trebuie să le ținem piept!
‎Acesta a fost un moment uluitor.
‎Să nu uităm ‎că ținutul Prince Edward din Virginia
‎a decis ‎să închidă cinci ani școlile publice
‎în defavoarea integrării.
‎Avem o decizie a Curții Supreme
‎și avem jurisdicții ‎care o sfidează constant.
‎UN COLEGIU DOAR PENTRU ALBI
‎Deci ce faci când nici măcar ‎o hotărâre a Curții Supreme
‎nu produce schimbarea care ți-e datorată?
‎Aștepți?
‎Visezi?
‎Sau îți sufleci mânecile ‎și îți revendici drepturile
‎chiar dacă te-ar putea costa viața?
‎Cazul Brown dă oamenilor ‎un semnal de forță
‎că ar trebui să lupte.
‎Oamenii obișnuiți decid să se implice.
‎Apare o mișcare puternică la firul ierbii.
‎Hotărârea Brown s-a dat în 1954.
‎Un an mai târziu, Emmett Till, ‎un băiat de 14 ani,
‎e ucis de bărbați albi
‎pentru că, susțin ei, ‎a fluierat o femeie albă.
‎Peste 10.000 de oameni trec ‎pe lângă sicriul lui,
‎pe care mama lui l-a lăsat deschis
‎„ca oamenii să vadă ‎ce i-au făcut fiului meu.”
‎Sunt Rosa Parks. ‎Locuiesc în Montgomery, Alabama.
‎În 1955, Rosa Parks a decis ‎că nu va renunța la locul ei de autobuz
‎și intrăm în era ‎Mișcării Drepturilor Civile.
‎AFARĂ CU NEGROTEII!
‎La începutul anilor '60, ‎drumul fusese dificil
‎și trebuie să apară un progres major.
‎Cu toții știm cine e Rosa Parks. ‎E o eroină.
‎Refuză să meargă în spatele autobuzului ‎și Outkast i-a dedicat o piesă.
‎Știu piesa lor, am fredonat-o ‎și restul e istorie, nu?
‎Dar n-aș fi aici ‎dacă asta ar fi fost tot.
‎Ea intră în autobuz și șoferul
‎îi cere să se mute în spate.
‎„Suntem în Alabama, doamnă.
‎Aici avem legile Jim Crow.”
‎Ea spune: „M-am săturat. ‎Nici gând să mă ridic.”
‎Și această simplă acțiune ‎e ultima picătură.
‎Dacă sunteți de acord, ‎ridicați-vă în picioare!
‎Cetățenii de culoare din Montgomery
‎cer în număr tot mai mare ‎abolirea legilor Jim Crow.
‎Ea și soțul ei sunt ostracizați. ‎Nu-și pot găsi de lucru.
‎Ea se mută în Detroit, devine secretară
‎și politicile nedrepte o ultragiază.
‎Spune: „Le vom răsturna. ‎Dacă sufletele noastre sunt libere,
‎și trupurile noastre vor fi.”
‎Și acționează cu aceeași pasiune
‎cu care a refuzat să-și cedeze locul
‎și a lăsat o impresie de neșters
‎asupra noastră.
‎EGALITATE ‎DREPTURI
‎N-a cerut nimănui să-i devină adept.
‎A cerut doar să susținem ce e drept.
‎„Segregarea a făcut ravagii ‎în rândul celor de culoare.
‎Uneori e greu de stabilit ‎care răni sunt mai adânci:
‎cele fizice sau cele psihice.
‎Doar o persoană de culoare poate ‎înțelege năpasta socială
‎pe care i-o provoacă segregarea.
‎Orice confruntare cu restricțiile impuse
‎e o altă bătălie emoțională ‎într-un război fără sfârșit.
‎Vom continua ‎să insistăm să se facă dreptate
‎pentru că atât voința Domnului, ‎cât și moștenirea națiunii noastre
‎răsună prin revendicările noastre.”
‎Afirmându-se ca lider al „Boicotului ‎autobuzelor din Montgomery”,
‎Martin Luther King Jr îl lansează ‎în lumina reflectoarelor
‎la doar 26 de ani.
‎Deși e foarte tânăr, ‎dr King se dedică acestei cauze.
‎Dați-le oamenilor ceea ce le datorăm ‎și ceea ce cer
‎drepturile lor date de Dumnezeu ‎și de Constituție.
‎În 1963, ‎devotamentul i-a fost pus la încercare,
‎pentru că acum trebuie ‎să convingă un președinte.
‎Bună seara, dle senator John Kennedy.
‎DECEMBRIE 1955 ‎ROSA PARKS
‎1960 ‎CAMPANIA PREZIDENȚIALĂ
‎Voi fi mulțumit când fiecare american
‎se va bucura ‎de drepturile sale constituționale.
‎Se poate și mai bine.
‎Când John Kennedy a candidat ‎la prezidențiale în 1960,
‎afro-americanii l-au sprijinit,
‎deoarece manifestase înțelegere ‎față de Mișcarea Drepturilor Civile.
‎Și când au venit alegerile,
‎l-au votat în număr foarte mare.
‎Dar, la scurt timp după învestire, ‎Kennedy începe să dea înapoi.
‎Uniunea Sovietică conduce ‎în cursa spațială
‎și lumea începe să conteste ‎supremația noastră în știință.
‎Oricine citește ziarul, ‎orice cetățean al SUA
‎trebuie să concluzioneze
‎că Statele Unite nu mai au aceeași imagine
‎de acum un deceniu sau două.
‎John Kennedy nu era atât de interesat ‎de ceea ce se întâmpla
‎cu Mișcarea Drepturilor Civile.
‎Întrebarea e dacă peste o generație ‎va câștiga libertatea
‎sau vor câștiga comuniștii. ‎Aceasta e marea problemă.
‎Campania lui Kennedy s-a axat ‎pe Războiul Rece.
‎A văzut în Mișcarea Drepturilor Civile ‎un fel de obstacol
‎în calea Războiului Rece,
‎deci a fost neglijată ‎în primii doi ani ai mandatului său.
‎Afro-americanii au crezut ‎că l-au făcut pe Kennedy președinte
‎și voiau ca el să-și plătească datoria.
‎Cred că a venit momentul ‎ca președintele SUA
‎să semneze un decret
‎prin care segregarea să fie declarată ‎ilegală sau neconstituțională
‎în baza celui de-al 14-lea Amendament.
‎La mai mult de zece ani ‎după decizia Brown,
‎majoritatea școlarilor de culoare ‎segregați pe vremea cazului Brown
‎încă mergeau la școli negre.
‎Deci a devenit evident ‎că era o luptă în desfășurare.
‎Pe măsură ce ne apropiam de anul 1963,
‎mulți au realizat ‎că a trecut un secol întreg
‎de la Proclamația de Emancipare ‎a lui Lincoln.
‎King a vrut ca președintele Kennedy
‎să emită ‎o a doua Proclamație de Emancipare
‎care să interzică segregarea ‎în toată țara.
‎El putea, cu o simplă semnătură, ‎să îndrepte încălcarea
‎drepturilor și protecțiilor ‎celui de-al 14-lea Amendament.
‎Joacă rolul jucat de Frederick Douglass
‎în secolul 19.
‎Martin Luther King spune
‎că nu trăim ‎la înălțimea celor mai mărețe idealuri.
‎Trebuie să spun ‎că președintele Kennedy n-a făcut destul
‎și trebuie să-i reamintim că l-am ales.
‎Dr King a vrut ‎să reamintească americanilor
‎că am mai spus aceste lucruri ‎și a fost în van,
‎deci acum e timpul să le reiterăm ‎și să reușim.
‎În 1962, MLK trimite proiectul ‎celei de-a doua Proclamații de Emancipare
‎pe masa președintelui.
‎JFK refuză s-o semneze.
‎I s-a părut cumva ‎că e un pas prea îndrăzneț.
‎Nu voia neapărat să fie Lincoln.
‎Eram îndemnați… să așteptăm.
‎Să o luăm mai ușor ‎în lupta pentru schimbare.
‎King e convins ‎că așteptarea e periculoasă.
‎King a văzut și a simțit efectele nocive ‎emoționale și psihologice ale segregării.
‎Inegalitate economică.
‎Oportunități limitate.
‎În fiecare zi în care întârzie,
‎el sau activiștii pentru drepturi civile,
‎e o zi în care afro-americanii suferă.
‎SEGREGAREA MĂ ÎMPIEDICĂ ‎SĂ MERG LA ȘCOALĂ
‎De ce continuă segregarea, ‎dacă e ilegală?
‎De ce nu renunță rasiștii? ‎Sigur mai e ceva la mijloc.
‎E modul în care unii albi îi vedeau atunci ‎pe afro-americani:
‎ca pe o pată socială.
‎Să vă explic asta potrivit logicii ‎„picăturii de sânge”.
‎În sistemul social și juridic Jim Crow,
‎o singură picătură de sânge negru ‎te făcea negru. Adică?
‎Copiilor albi li se spune ‎că, dacă ating o persoană de culoare,
‎se vor molipsi.
‎Albii preferă ‎să toarne acid într-o piscină
‎decât să lase copiii negri ‎să înoate în ea.
‎Preferă să arunce cu otravă adevărată
‎decât să coexiste cu cea imaginară.
‎Asta e esența acestei reguli.
‎A fi de culoare ‎e un lucru care contaminează.
‎Albii se opun integrării ‎din cauza groazei de a fi infectați.
‎Asta fac prejudecățile.
‎Ne fac să credem ceva total fals,
‎cum ar fi că a fi negru e o boală,
‎ca să nu mai vedem adevărata boală ‎de care suferea societatea de atâta timp.
‎Rasismul.
‎Adevărata boală e rasismul.
‎Nu e limpede?
‎WALLACE ARE CURAJ. TU AI?
‎Unul dintre chipurile acestei rezistențe ‎față de integrare
‎e guvernatorul din Alabama, ‎George Wallace.
‎E dispus să atace al 14-lea Amendament ‎pentru a păstra supremația albă.
‎Guvernatorul Wallace…
‎salută mulțimea.
‎George Wallace ‎era un populist clasic din Alabama,
‎adică era de partea omului simplu, ‎cu condiția ca acesta să fie alb.
‎Sudul a fost forțat
‎de către nordiștii hrăpăreți ‎și trupele federale,
‎să aprobe infamul și ilegalul ‎Amendament 14.
‎E important ‎să ne amintim că, în general, Sudul
‎a abordat al 14-lea Amendament
‎cam așa: guvernul federal nu poate spune ‎statelor ce să facă.
‎În copilărie, ‎am auzit deseori argumentul ăsta.
‎Al 14-lea Amendament a fost o fraudă, ‎a fost adoptat incorect,
‎statele nu trebuie să-l respecte.
‎Și spun așa: segregare azi,
‎segregare mâine,
‎segregare pentru totdeauna!
‎Ordinele de desegregare încalcă ‎drepturile statelor.
‎Și a pus piciorul în prag.
‎Ordinele federale de desegregare ‎a școlilor nu vor fi respectate.
‎A spus că dacă un afro-american vrea ‎să meargă la o universitate în Alabama,
‎va bloca el însuși intrarea școlii.
‎În fiecare zi, mii de negri veneau ‎să se înregistreze la vot.
‎Activiștii lui King s-au luptat ‎cu ostilitatea neîntreruptă a albilor.
‎Încerci să-i intimidezi pe acești oameni
‎făcându-i să stea în ploaie, ‎împiedicându-i să se înregistreze.
‎Și ne vom înregistra ca să votăm ‎deoarece, ca cetățeni ai SUA,
‎avem tot dreptul.
‎Comportamentul nonviolent perturbă,
‎pentru că, atunci când ești atacat, ‎nu ripostezi.
‎Iei în calcul faptul că cei care vor ‎să te atace te vor ataca.
‎Forța nonviolenței vine ‎din confruntarea cu nedreptatea.
‎Asta sporește contradicția.
‎Încerci să produci o schimbare,
‎iar ei încearcă să se opună schimbării.
‎Dr King a vorbit mult
‎despre faptul că mulți voiau ‎ca el să restabilească ordinea,
‎fiindcă nesupunerea civilă e haotică,
‎dar trebuie să creăm o criză,
‎altfel, oamenii cu privilegii vor continua ‎netulburați,
‎prefăcându-se ‎că nu există nedreptate în lume.
‎Sunt trei moduri ‎de a face față nedreptății:
‎s-o accepți cu servilism,
‎să i te opui cu violență ‎sau să folosești nonviolența.
‎Doamne!
‎Bayard Rustin era un om polivalent.
‎King formează o coaliție
‎și ia legătura ‎cu activiști ca Bayard Rustin.
‎Bayard era pacifist
‎și unul dintre intelectualii marcanți
‎din acea eră ‎a Mișcării Drepturilor Civile.
‎Un om se sprijină ‎pe trupul și spiritul lui.
‎Asta îi rămâne când totul dă greș.
‎Probabil n-ați auzit de Bayard Rustin.
‎Nu numai că a lucrat cu MLK,
‎ci și i-a prezentat lui King ‎ideea rezistenței nonviolente.
‎De ce nu-i știm numele?
‎Fiindcă era gay declarat
‎când homosexualitatea era considerată ‎o tulburare mentală și o infracțiune.
‎Mișcarea căreia îi dedicase viața ‎l-a marginalizat.
‎Bayard a spus: ‎„Avem nevoie în fiecare comunitate
‎de revoluționari angelici.
‎Trupurile ne sunt singura armă
‎și ele trebuie să devină ‎bețele din roata nedreptății.”
‎Bayard Rustin a fost ‎un revoluționar angelic.
‎1963 e un an foarte important
‎pentru SUA și întreaga lume.
‎King începe să întâmpine multă rezistență,
‎i se spune că forțează prea mult, ‎că merge prea repede.
‎Și faptul că i se reproșează toate acestea
‎la o sută de ani ‎de la Proclamația de Emancipare
‎i se pare foarte derutant.
‎Pentru a pune mișcarea pe drumul cel bun,
‎trebuie să facă guvernul federal ‎să acționeze.
‎Vrea să creeze o situație ‎la care Kennedy e obligat să răspundă.
‎Vrea să creeze o criză
‎mergând în locul ‎unde e cea mai dură segregare.
‎DEPARTAMENTUL DV DE POLIȚIE ‎DIN BIRMINGHAM
‎Orașul Birmingham lucrează ‎pentru cetățenii lui în multe feluri.
‎Nimeni nu e mai presus ‎de poliția Birmingham.
‎Poliția condusă de Bull Connor avea ‎reputația de a fi foarte brutală.
‎Câinele nu se va opri ‎până nu îndeplinește ordinul.
‎Am fost târâtă la închisoare în august.
‎M-au bruscat atât de tare, ‎încât mi-au rupt rochia.
‎Birmingham era numit ‎„Johanesburgul Americii”.
‎Albii și negrii trebuie să fie separați!
‎Lasă poliția să-și facă treaba, ‎că de aia o plătești.
‎Afro-americanii nu puteau să-și găsească ‎slujbe în magazine din centru.
‎Afro-americanii erau agresați foarte des.
‎După mine, viața în Birmingham e un iad.
‎Orașului i se spune „Bombing-ham”
‎din cauza numeroaselor atacuri cu dinamită ‎asupra familiilor de culoare,
‎activiștilor,
‎oricărui afro-american care „sare calul”, ‎potrivit sudiștilor albi.
‎„Cele mai timpurii amintiri ale mele
‎sunt sunetele dinamitei care explodează.
‎Terorismul face parte din istoria noastră.
‎Nu e ceva străin.”
‎Bull Connor…
‎venea des la radio ‎și făcea declarații de tipul:
‎„Niște negri s-au mutat ‎într-un cartier alb.
‎Ne așteptăm la vărsare de sânge diseară.” ‎Și chiar urma vărsare de sânge.
‎Comunitățile de culoare sunt familiarizate ‎cu terorismul intern.
‎Istoric, ‎când am făcut presiuni pentru schimbare,
‎a urmat violența.
‎Nicăieri nu era mai clar ‎decât în „Bombing-ham”.
‎KKK punea bombe în case și biserici
‎pentru a-i pedepsi pe afro-americani ‎pentru activismul lor civil.
‎Și nicio agenție guvernamentală,
‎nici poliția, nici armata, ‎nici Garda Națională nu i-au oprit.
‎Nimic nu încurajează teroriști
‎ca un sistem juridic ‎care le ignoră intenționat existența.
‎„Birmingham e simbolul celei mai dure ‎rezistențe față de integrare.
‎Dacă putem obține un progres în Birmingham
‎și chiar distrugem zidurile segregării,
‎vom demonstra întregului Sud
‎că nu se mai poate opune integrării.”
‎NE BUCURĂM CĂ AȚI VENIT ÎN BIRMINGHAM
‎Circulați!
‎În timpul protestelor din Birmingham,
‎Bull Connor a arestat oameni, ‎i-a aruncat în închisoare,
‎dar protestele nu adunau ‎publicitatea necesară
‎ca mesajul să ajungă la John Kennedy.
‎Așa că, aproape disperat,
‎ia decizia ‎că trebuie să ajungă la închisoare.
‎Conduce marșul,
‎e arestat
‎și în acel moment e îngrijorat
‎că această campanie din Birmingham ‎s-ar putea să nu reușească.
‎PROTESTATARII, ÎNCHIȘI
‎Citește o reacție față de campanie ‎a unor lideri religioși albi
‎și se supără foarte tare.
‎Crezuse că liderii religioși
‎vor fi o sursă de sprijin.
‎„Facem apel la cetățenii albi și negri
‎să respecte principiile legii, ordinii ‎și bunului simț.
‎Înțelegem nerăbdarea firească
‎a oamenilor care simt ‎că speranțele lor se îndeplinesc lent,
‎dar suntem convinși că aceste demonstrații ‎sunt neînțelepte și inoportune.”
‎Clericii scriu această scrisoare
‎crezând că nu vor primi ‎un răspuns pe măsură.
‎Dar primesc un mesaj emblematic ‎care cere dreptate
‎scris din interiorul închisorii.
‎„Stimați confrați,
‎fiind închis penitenciarul din Birmingham,
‎am citit declarația dv recentă
‎care-mi numește activitățile prezente ‎neînțelepte și inoportune.”
‎A scris pe bucăți de hârtie igienică,
‎pe marginea ziarelor.
‎Gardianul nu i-a dat hârtie ‎pe care să scrie scrisoarea.
‎Nu avea nicio carte la îndemână. ‎Trebuia să se bazeze pe memorie.
‎„De ani de zile aud ‎cuvântul <>.
‎Răsună în urechea fiecărui negru ‎cu o familiaritate străpungătoare.
‎Când prenumele tău devine <>,
‎al doilea prenume devine <> ‎oricât de vârstnic ai fi,
‎numele tău de familie devine <>,
‎iar soției și mamei tale ‎nu le spune nimeni <>,
‎atunci înțelegi ‎de ce ne e greu să așteptăm.
‎Acest <>…
‎a fost aproape mereu sinonim ‎cu <>.”
‎Negrii sunt incapabili ‎să discute în alți termeni
‎în afară de integrarea completă.
‎E aceeași scrisoare în care King
‎vorbește ‎despre pericolul „albului moderat”.
‎A spus că albul moderat
‎e mai periculos decât un membru KKK,
‎deoarece albii moderați
‎vor să-ți spună să aștepți.
‎Abordarea treptată a funcționat ‎destul de bine până acum.
‎Avem o problemă. Știm.
‎Schimbarea a venit prea rapid.
‎Liberalii albi adoră cuvântul „așteptare”, ‎deoarece a spune „nu” te face rasist.
‎Să spui „așteaptă” te face ‎să pari răbdător, rațional, atent.
‎Cred că scrie acea scrisoare ‎președintelui Kennedy
‎și oricui crede că e moralmente corect
‎să susțină ca oamenii fără drepturi ‎să aștepte.
‎„Credem că săptămâna asta
‎ar trebui să ne întâlnim cu liderii negri,
‎Martin Luther King și alții,
‎și să le vorbim despre pașii ‎pe care încercăm să-i facem.”
‎„Problema cu King e ‎că toți cred că e omul nostru.
‎Lumea crede că noi l-am pus ‎să facă ce face,
‎deci nu trebuie să-l primim singur.
‎King e atât de controversat,
‎încât aș vrea să primesc mai întâi ‎niște guvernatori sau afaceriști sudiști.”
‎E politician, deci e interesat ‎să-și păstreze puterea politică.
‎Dar e și cel mai influent ‎dintre moderații albi
‎și, dacă poate fi convins ‎că ceea ce face King e corect,
‎atunci King va câștiga ‎o victorie incredibilă.
‎Scrisoarea lui King e impresionantă.
‎Cere să se ia măsuri
‎și-și va îndeplini promisiunea ‎urmând o strategie radicală.
‎Ceva ce nimeni, nici chiar președintele, ‎nu poate ignora.
‎„N-am fost un copil curajos.
‎Nu m-am bătut cu alți copii.
‎Mă luptam doar cu probleme la matematică, ‎deci nu era vorba de curaj.
‎Ci despre un vis despre o zi mai bună.”
‎În acel moment, o serie de adolescenți
‎voiau să participe la demonstrații.
‎E vorba despre copii.
‎Cred că în condiții normale,
‎King ar fi spus ‎că e o strategie prea periculoasă.
‎Dacă unul dintre ei va fi rănit grav ‎sau chiar ucis?
‎Dar acest lucru arată cât de disperat era.
‎Trebuia să obțină o victorie ‎nu doar pentru el,
‎ci și pentru acești tineri.
‎Cruciada Copiilor a început ‎în ziua de 2 mai, 1963.
‎Erau chiar și copii de șapte ani. ‎Sute de copii au fost arestați.
‎Acum erau trimiși la închisoare ‎cu aceleași autobuze
‎care-i duceau la școală.
‎Au decis că, în ciuda pericolului,
‎vor participa ‎la o mișcare de rezistență nonviolentă.
‎Știau ce riscă și au decis că merită.
‎Copiii au ieșit din biserici ‎și au mărșăluit voios pe străzi.
‎Bull Connor era nemulțumit.
‎Pentru el, acești copii erau ‎niște paraziți de care voia să scape.
‎Bull Connor a decis să aducă ‎câini polițiști și furtunuri cu apă.
‎Adolescenți și copii.
‎Trupurile li se frâng.
‎Cad pe stradă ‎sub presiunea jeturilor de apă.
‎Martin Luther King ‎era un maestru al relațiilor publice
‎și știa că violența albilor…
‎cuplată cu nonviolența afro-americanilor
‎va forța un număr mare de albi din America ‎să se uite bine în oglindă.
‎Acesta a fost exact răspunsul ‎pe care îl vizaseră MLK și alții.
‎A șocat întreaga lume.
‎A fost o rușine colosală ‎pentru Statele Unite.
‎Nu pentru asta a fost scris ‎al 14-lea Amendament.
‎Acesta nu poate fi Visul American.
‎Aceste imagini au spus ceva esențial ‎despre cine încerca să salveze America,
‎cine încearcă să dea substanță ‎celui al 14-lea Amendament
‎și cine se împotrivește.
‎Pe prima pagină a ziarelor din toată lumea
‎sunt imagini cu poliția care atacă tineri ‎și copii.
‎A dus în derizoriu ‎ideologia Războiului Rece.
‎Susținem că suntem națiunea libertății, ‎nu ca Uniunea Sovietică,
‎dar iată oameni care cer ‎libertate adevărată
‎și sunt atacați de poliție.
‎Persoana care are în mâini
‎puterea de a îndeplini Visul American
‎se întâmplă să fie o persoană albă.
‎Administrația Kennedy a urmărit ‎ce se întâmplă pe străzi
‎și a înțeles că nu dăduse destulă atenție ‎adevăratei diviziuni rasiale din SUA.
‎A fost oameni care l-au sunat ‎pe președinte la Casa Albă
‎să-și exprime indignarea.
‎Înainte de aceste proteste, ‎doar 5% dintre americani
‎credeau că drepturile civile sunt ‎cea mai importantă problemă din SUA.
‎După acele proteste, ‎50% credeau că drepturile civile
‎sunt cea mai importantă problemă.
‎Una dintre marile voci ale Americii, ‎dr Martin Luther King.
‎O parte importantă a strategiei lui King
‎e mediul tot mai popular al televiziunii.
‎Unii oameni și-au riscat viața
‎publicând eseuri, discursuri ‎și ziare în lupta lor pentru dreptate
‎și mesajul lor n-a ajuns la mase.
‎Dar acum, pentru prima dată, ‎americanii primesc imediat mesajul
‎chiar în sufrageriile lor.
‎Nicio revoluție socială nu poate fi mereu ‎simplă și ordonată.
‎Ei văd la știrile serii ‎ce se întâmplă cu afro-americanii
‎și sunt martori la nedreptatea ‎din țara lor
‎și știu că trebuie să înceteze.
‎Și nimeni nu întruchipează nedreptatea
‎mai mult decât guvernatorul din Alabama, ‎George Wallace.
‎Campusul Universității Alabama ‎din Tuscaloosa
‎e sub paza strictă a poliției.
‎În campania electorală, ‎a promis că va păzi personal intrarea
‎pentru a împiedica ‎integrarea ultimei universități albe.
‎George Wallace a primit ‎un ordin judecătoresc
‎să permită afro-americanilor ‎înscrierea la Universitatea din Alabama.
‎George Wallace era hotărât ‎să se împotrivească.
‎Wallace vrea să-i transmită lui Kennedy ‎și guvernului federal
‎că se vor opune cu toate mijloacele ‎pe care le au la dispoziție.
‎Deci, cineva trebuie să cedeze.
‎Ca guvernator și magistrat-șef ‎al statului Alabama,
‎e obligația mea solemnă ‎să stau în fața dv
‎ca reprezentant al drepturilor ‎și suveranității acestui stat
‎pentru a denunța și a interzice ‎această acțiune ilegală și nejustificată
‎a guvernului central.
‎Wallace refuza tot ce reprezenta America.
‎A încălcat drepturile ‎elevilor afro-americani la protecție egală
‎conform celui de-al 14-lea Amendament, ‎adică dreptul de a-și alege școala.
‎„Era mai mult decât o zi fierbinte. ‎Era o zi periculoasă.
‎Nimeni nu știa ce va urma.
‎Nu voiam să mă furișez.
‎Nu voiam să intru pe ușa din spate.
‎Dacă Wallace stătea în ușă,
‎aveam tot dreptul din lume să-l înfrunt ‎și să intru în acea clădire.”
‎Kennedy încă nu se identificase ‎cu cerințele Mișcării Drepturilor Civile.
‎Faptul că un înalt oficial se opune
‎atât de activ ‎drepturilor afro-americanilor
‎îl convinge ‎că guvernul federal trebuie să intervină.
‎Cred că Kennedy și-a dat atunci seama ‎că Wallace a mers prea departe.
‎Trupele Gărzii Naționale au sosit ‎după-amiază.
‎Președintele Kennedy face apel ‎la Garda Națională din Alabama
‎să-l forțeze pe Wallace ‎să integreze Universitatea din Alabama.
‎Generalul se întâlnește cu guvernatorul
‎ca reprezentant al guvernului federal.
‎Wallace știa că e învins.
‎Guvernul federal va învinge.
‎E momentul în care guvernatorul ‎George Wallace din Alabama
‎a plecat de la ușa școlii.
‎A renunțat, a plecat…
‎și cei doi studenți s-au putut înscrie.
‎Kennedy a decis ‎că trebuie să apară la TV în acea seară.
‎A avut o revelație. Și-a dat seama ‎că era momentul să acționeze.
‎Acum, ‎un mesaj din partea președintelui SUA,
‎în direct de la Washington.
‎Bună seara, concetățeni!
‎„Această națiune a fost fondată ‎de oameni din multe națiuni.
‎Această națiune a fost întemeiată ‎pe principiul egalității.”
‎Acel discurs îmi evocă
‎modul în care a reacționat Lincoln ‎la problema morală a Războiului Civil.
‎Cred că, în ambele cazuri, ‎avem un președinte reticent
‎să se confrunte ‎cu implicațiile morale ale evenimentelor
‎și care e în final convins ‎că trebuie să țină pasul cu vremurile.
‎„Au trecut deja o sută de de ani ‎de când Lincoln a eliberat sclavii,
‎dar urmașii, nepoții lor ‎nu sunt complet liberi.”
‎Încă nu sunt eliberați ‎de lanțurile nedreptății.
‎Nu sunt încă eliberați ‎de oprimarea socială și economică.
‎Această națiune, ‎în ciuda tuturor speranțelor ei,
‎va fi complet liberă ‎doar când toți cetățenii ei vor fi liberi.
‎Compatrioții mei, ‎aceasta e problema noastră, a tuturor.
‎Expresia aceea, „compatrioții mei”,
‎pe care o repetă iar și iar, ‎ca și cum ar predica,
‎reprezintă exact motivul pentru care King ‎a invocat al 14-lea Amendament.
‎Kennedy face apel la oamenii privilegiați
‎să recunoască umanitatea și cetățenia ‎oamenilor cu pielea mai închisă.
‎Trebuie să-i tratăm ‎așa cum ați vrea să fiți tratați.
‎„Care dintre noi ar fi mulțumit ‎să-și schimbe culoarea pielii
‎și-i ia locul?
‎Care dintre noi s-ar mulțumi ‎cu îndemnuri la amânare și răbdare?”
‎Având în vedere ‎tot ce li s-a întâmplat afro-americanilor,
‎e timpul să nu mai așteptați.
‎Prin urmare, ‎cer Congresului să adopte o lege.
‎A făcut, în sfârșit, ce i-a cerut MLK
‎la aniversarea Proclamației de Emancipare,
‎când n-a vrut să anunțe ‎o lege a drepturilor civile.
‎E unul dintre cele mai profunde mesaje
‎ale unui președinte american ‎de la Lincoln.
‎„A venit vremea ca această națiune ‎să-și îndeplinească promisiunea.”
‎Cred că King a fost surprins ‎când a auzit discursul,
‎pentru că era ceva ce Kennedy ‎fusese îndemnat să facă
‎de către mișcarea care avea loc în Sud.
‎Prin urmare, ‎cer Congresului să adopte o lege
‎care acordă tuturor americanilor dreptul ‎de a fi serviți în unități publice:
‎hoteluri, restaurante, teatre, ‎magazine și alte localuri similare.
‎Acesta mi se pare un drept elementar.
‎Și proiectul de lege al drepturilor civile ‎va folosi al 14-lea Amendament
‎pentru a aproba o lege care permite ‎accesul egal în incinte publice.
‎Sper ca fiecare american, ‎indiferent unde locuiește,
‎își va examina conștiința.
‎Pentru prima oară, Kennedy prezintă ‎nevoia de reformă a drepturilor civile
‎ca problemă morală.
‎King a atins scopul
‎de a obține angajamentul ‎administrației Kennedy.
‎1963 ‎MARȘUL DIN WASHINGTON
‎Ia avânt o mișcare, ‎iar King e simbolul ei.
‎Sunt manifestații în Chicago,
‎sunt manifestații în San Francisco,
‎în New York.
‎Marșul din Washington a fost apogeul.
‎Aveam doar 19 ani
‎și am decis că vreau să particip la marș.
‎Am crescut într-un orășel din New Mexico ‎unde erau puțini negri.
‎Deodată, am întâlnit mai mulți negri ‎decât văzusem vreodată.
‎Am simțit că era ceva cu totul special.
‎Cei mai mulți care au auzit ‎despre discursul de la Washington
‎cred că are legătură
‎cu felul cum vor crește copiii lui
‎și cum vrem ca toți să fie cunoscuți
‎„nu după culoarea pielii, ‎ci după caracter”,
‎dar probabil au uitat complet ‎prima parte a discursului.
‎Acum o sută de ani,
‎un mare american ‎în a cărui umbră simbolică stăm astăzi
‎a semnat Proclamația de Emancipare.
‎Dar, după o sută de ani, ‎negrii încă nu sunt liberi.
‎Ca mulți oameni,
‎am crezut că era vorba ‎doar despre legea drepturilor civile.
‎Dar King spune ‎că e vorba de mult mai mult decât atât.
‎„America le-a dat afro-americanilor ‎un cec fals.
‎Un cec care a fost respins ‎pentru fonduri insuficiente.”
‎Dar refuzăm să credem ‎că banca dreptății e falimentară.
‎Am așteptat înfăptuirea ‎promisiunii Proclamației de Emancipare.
‎Așteptăm înfăptuirea ‎celui de-al 14-lea Amendament.
‎O sută de ani de răbdare e destul.
‎CEREM DREPTURI EGALE ACUM!
‎„Acum e momentul ‎să înfăptuim promisiunile democrației.”
‎Se va spune: „De ce nu puteți aștepta?”
‎Sau „În final, lucrurile se vor schimba.”
‎Nu poți aștepta.
‎E vorba de „urgența prezentului.”
‎NU POT
‎NU VREAU
‎Acum e momentul!
‎Dr King a înțeles că nu mai putem îndura,
‎că s-a dus timpul răbdării și liniștii.
‎Acum e momentul!
‎„Așteptarea” a fost aproape mereu sinonimă ‎cu „niciodată”.
‎Acea „așteptare” e întâmpinată ‎cu altă așteptare și tot așa
‎până când mori înainte să apuci ‎să ai parte de drepturile
‎pentru care ai luptat.
‎Acum e momentul!
‎Era radical în insistența sa ‎asupra unei schimbări reale acum.
‎„Ar fi fatal pentru țară ‎să treacă cu vederea urgența momentului.”
‎A fost promisiunea protecției egală ‎în fața legii.
‎A fost promisiunea de a face ‎ceea ce era necesar
‎pentru a livra
‎exact lucrurile ‎pe care al 14-lea Amendament
‎le pusese în joc.
‎Acestea erau drepturi care existau deja.
‎Nu era vorba despre revendicări noi.
‎Nu era vorba despre favoruri,
‎ci despre a respecta promisiunea
‎care e baza noii societăți americane.
‎Dr King a spus: „Nu mă odihnesc eu, ‎nu vă odihniți nici voi.”
‎Nu se odihnește nimeni.
‎Nu ne odihnim ‎până când lucrul ăsta nu se rezolvă.
‎NU POT RESPIRA
‎Așteptarea îmi periclitează copiii.
‎Îmi periclitat părinții.
‎Îmi periclitează comunitatea.
‎Îmi periclitează slujba.
‎Așteptarea îmi pune genunchiul pe gât, ‎sufocându-mă.
‎Nu am timp să aștept.
‎„Noua forță a Mișcării Drepturilor Civile ‎nu va dispărea și nu se va stinge.
‎Când e nevoie, suntem gata să suferim ‎și chiar să ne riscăm viețile
‎pentru a deveni martori ai adevărului.
‎Poate vom merge la închisoare.
‎Poate însemna chiar și moartea.
‎Dar dacă moartea fizică e prețul ‎de a-ți elibera copiii
‎de moartea permanentă a spiritului,
‎atunci nimic nu poate fi mai mântuitor.”
‎Martin Luther King a murit ‎acum 20 de minute.
‎„Negrii au învățat puterea propriei puteri
‎și o vor dezlănțui iar și iar.
‎Au părăsit valea disperării.
‎Lupta le-a dat putere
‎și, fie că trăiesc sau mor,
‎nu se vor mai târî ‎și nu vor mai da înapoi niciodată.”
‎Legea drepturilor civile din 1964 ‎e un răspuns apăsat
‎la revendicările de aplicare ‎a celui de-al 14-lea Amendament.
‎Nu e sfârșitul luptei, ‎dar e un reper major
‎în marșul lung către cetățenia deplină.
‎Ne amintește că timpul de a cere dreptate
‎e întotdeauna acum.
‎ACUM!
‎Așa cum ne-au învățat dr King ‎și alții de-a lungul istoriei,
‎protestul creează presiunea
‎care duce la adoptarea unei politici.
‎În două săptămâni, ‎când presa nu va mai scrie despre asta,
‎trebuie să conlucrăm,
‎să mergem dincolo de politica electorală
‎și să ne organizăm ‎în comunitățile noastre.
‎Când am refuzat să așteptăm,
‎când ne învingem comoditatea,
‎iată ce putem realiza împreună.
‎Și iată pe cine putem inspira ‎să ceară drepturi egale.
‎Sunt pentru libertate ‎și egalitate pentru toți
‎și un grup oprimat masiv în SUA ‎sunt femeile.
‎Vrem control asupra corpurilor noastre
‎și șanse egale.
‎Vrem ca al 14-lea Amendament ‎să se aplice femeilor.
‎Subtitrarea: Brândușa Popa