‎În mare măsură, ‎felul cum ne definim ca americani,
‎lucrurile de care ne mândrim cel mai mult
‎și majoritatea felurilor ‎în care ne considerăm liberi
‎își au sursa în al 14-lea Amendament.
‎Al 14-lea Amendament s-a născut ‎prin luptă,
‎a fost călit în focul controverselor ‎și ratificat în ciuda resentimentelor.
‎Aceasta e moștenirea.
‎Nu ne-am dat seama ‎cât de nepregătiți eram
‎să acceptăm adevărata egalitate.
‎UN SERIAL DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎Orice acțiune provoacă ‎o reacție egală și de sens opus.
‎Și orice revoluție provoacă ‎o contrarevoluție egală și de sens opus.
‎OPRIȚI SUPREMAȚIA ALBĂ
‎Majoritatea oamenilor le e foarte greu ‎să se schimbe,
‎mai ales când simt că pierd ceva.
‎După Războiul Civil, ‎majoritatea sudiștilor albi
‎simt nu doar că au pierdut un război, ‎ci și stilul lor de viață.
‎Au fost umiliți.
‎Foștii sclavi au câștigat ‎egalitate juridică
‎în baza celui de-al 14-lea Amendament.
‎Egalitate susținută de guvern.
‎Și se va dovedi
‎că al 14-lea Amendament trebuia apărat,
‎deoarece a întâmpinat imediat ‎o rezistență generalizată.
‎În instanțe, pe străzi…
‎Semnificația lui e deformată ‎până și în amintirile noastre.
‎REZISTENȚĂ
‎1861-1865 ‎RĂZBOIUL CIVIL
‎1865 ‎RECONSTRUCȚIA
‎Cum reunești o republică
‎după un război civil în toată regula ‎care a durat patru ani?
‎Efortul de a readuce ‎statele sudiste în cadrul Uniunii
‎pe baza egalității reale ‎între albi și persoanele de culoare
‎a fost mereu un proiect foarte dificil.
‎Sclavia era o instituție globală.
‎Era un sistem de muncă. ‎Era un sistem politic.
‎Era un sistem de avuție. ‎Era un sistem de putere.
‎Toate acestea trebuiau refăcute.
‎Majoritatea sudiștilor albi nu voiau ‎al 14-lea Amendament,
‎îl simțeau ca pe o umilire,
‎mai ales în interacțiunile cotidiene.
‎Toată lumea știa ‎cum trebuia să se poarte un sclav.
‎Trebuia să coboare de pe trotuar ‎dacă trecea vreun alb.
‎Nu se puteau adresa unei persoane albe ‎decât cu „stăpâne” sau „stăpână”.
‎Dar cum trebuie ‎să se poarte un fost sclav?
‎„Nu trebuie să credeți, ‎doar fiindcă sunteți liberi ca albii,
‎că sunteți egalii lor.
‎Dacă vreți ‎să fiți apreciați ca doamne și domni,
‎trebuie să vă purtați în consecință.
‎Adresați-vă foștilor stăpâni ‎cu <> și <>.”
‎Nu cred că am vorbit niciodată ‎în această țară
‎despre cât de remarcabilă ‎a fost mentalitatea
‎manifestată în timpul Reconstrucției ‎de sclavii emancipați.
‎E unul dintre cele mai înălțătoare lucruri ‎din istoria SUA.
‎Vorbim despre oameni înrobiți și abuzați, ‎traumatizați și torturați…
‎Ei își câștigă libertatea și caută pace, ‎armonie și comuniune.
‎SENATOR, 1870
‎„Față de foștii lor stăpâni
‎nu nutresc gânduri de răzbunare
‎ori sentimente de ură
‎sau ostilitate.
‎Nu vor să se emancipeze
‎sacrificând vreun interes ‎al concetățenilor lor albi.
‎Își cer doar drepturile care le sunt date ‎de legea universală a lui Dumnezeu.”
‎Mulți dintre noi nu sunt conștienți ‎de amploarea
‎contribuției afro-americanilor ‎și africanilor
‎la istoria Statele Unite și a lumii.
‎Sărbătoriți alături de noi contribuția ‎culturală a persoanelor de culoare!
‎Odată cu al 14-lea Amendament, ‎am văzut progresul remarcabil
‎al sclavilor eliberați.
‎Prin prezența trupelor federale, ‎au avut succes
‎în comerț, în afaceri, în agricultură.
‎Voiau să slujească țara și să conducă.
‎„Ochii mei o văd,
‎urechile o aud, inimile noastre o simt ‎și nu există îndoială.
‎Omul de culoare e liber!
‎Omul de culoare e cetățean și emancipat!”
‎Afro-americanii simt ‎un mare entuziasm pentru libertate,
‎pentru ceea ce înseamnă ‎să fii cetățean deplin.
‎Și viețile lor cunosc o transformare.
‎Voiau să înființeze și instituții, ‎de exemplu biserici.
‎Biserica Metodistă Africană și bisericile ‎baptiste de culoare se înmulțesc în Sud.
‎Multe colegii ‎și universități istorice de culoare,
‎ca Universitatea Fisk ‎la Universitatea Howard din Washington,
‎au fost create în acea perioadă
‎ca persoanele de culoare ‎să aibă baza instituțională
‎de a-și făuri o viață nouă
‎într-o lume pe care nu o cunoscuseră.
‎Reconstrucția a permis apariția ‎a sute de funcționari publici de culoare,
‎fie ca legiuitori în Sud,
‎fie ca guvernatori-adjuncți.
‎Câțiva au devenit congresmeni ‎și doi au devenit senatori
‎și au avut o prestație remarcabilă.
‎Hiram Revels a devenit ‎primul senator afro-american.
‎„Washington, 25 februarie 1870.
‎Dl Revels, senatorul de culoare ‎din Mississippi,
‎a fost învestit în această după-amiază.
‎N-aveai loc să arunci un ac pe coridoare ‎și a spune că interesul a fost unul intens
‎ne dă doar o idee palidă a sentimentului ‎care a dominat întregul eveniment.”
‎„Ne aflăm într-un loc ‎care apără cu ardoare
‎dreptatea, egalitatea politică ‎și egalitatea în fața legii.”
‎Înțeleg,
‎dar acum, că trăim în vecinătate,
‎ne putem obișnui unii cu alții ‎și putem colabora pașnic.
‎Thomas Nast a creat un desen animat, ‎„Ziua Recunoștinței unchiului Sam”,
‎care e un exemplu al gândirii de atunci.
‎CINA DE ZIUA RECUNOȘTINȚEI ‎A UNCHIULUI SAM
‎Toată lumea e așezată la aceeași masă. ‎Albi, negri, amerindieni, chinezi…
‎Cred că e o imagine ‎pe care oamenii n-o mai văzuseră.
‎Cred că așa voiau să se imagineze.
‎Al 14-lea Amendament a adus la viață
‎ceea ce putea fi ‎o nouă națiune multirasială,
‎o democrație multirasială care onorează ‎în final principiile fundamentale
‎consacrate în Declarație.
‎Și n-a durat prea mult.
‎Singurul lucru clar
‎e că în Sudul alb erau forțe…
‎care erau hotărâte
‎să reînvie trecutul.
‎JUDECĂTOR LA CURTEA SUPREMĂ 1853-1861
‎„Negrul e culoarea la modă ‎în aceste regiuni.
‎Africanii sunt pretutindeni.
‎Sunt jurați,
‎funcționari la poștă, la vamă.
‎Comunitățile sudiste vor fi ruinate
‎până la o schimbare profundă ‎în toate departamentele guvernului.
‎Chiar și insurecția ar fi mai bună
‎decât iraționalul care pare să triumfe.”
‎Al 14-lea Amendament spune ‎că toți sunt egali în fața legii.
‎Apoi vine al 15-lea Amendament,
‎care dă drept de vot ‎bărbaților de culoare.
‎Pentru unii din Sudul alb, ‎acestea reprezintă un cocteil periculos.
‎Cele două amendamente modifică ‎legea sudistă
‎și, pentru o vreme, conducerea sudistă.
‎Dar multe minți albe sudiste ‎nu s-au schimbat deloc
‎și vor face orice ‎ca să-și recapete puterea.
‎Orice.
‎Vrem să trăim în pace cu toată omenirea
‎și mai ales cu albii din Sud.
‎Interesele noastre sunt identice.
‎Dar nu vrem pacea mielului cu leul.
‎Dați-ne drepturile!
‎Sudiștii albi au transformat ‎persoanele de culoare
‎în cetățeni de rang secund
‎și, în mare parte din sud,
‎trăiau aproape la fel ca în sclavie.
‎Și după holocaust
‎a fost libertate.
‎Măcar pe hârtie.
‎Teoretic, sclavia se terminase
‎dar lupta pentru egalitate abia începuse.
‎Ca cetățeni cu drepturi garantate ‎de către cel de-al 14-lea Amendament,
‎afro-americanii apelează la instanțe ‎pentru a combate această rezistență.
‎Înainte de Războiul Civil, ‎majoritatea judecătorilor aveau sclavi
‎sau erau numiți ‎de președinți care aveau sclavi.
‎Hotărârile lor nu lăsau loc de surprize.
‎Dar Curtea Supremă din anii 1870 și 1880 ‎e diferită.
‎Exact cum te-ai aștepta ‎după un război civil.
‎Mulți judecători au fost numiți
‎de președinți care au luptat ‎pentru Uniune.
‎Curtea asta ar trebui ‎să fie plină de revoluționari, nu?
‎Nu tocmai.
‎Afro-americanii nu găsesc un aliat ‎în instanțe,
‎spre deosebire de sudiștii albi.
‎De obicei, când ne gândim ‎la reacția împotriva Reconstrucției,
‎ne gândim la violența de pe străzi ‎și la ascensiunea KKK-ului,
‎la Codurile Negre.
‎Dar e limpede că Curtea Supremă
‎joacă un rol vital și de forță
‎în revenirea africanilor ‎la condiția servituții.
‎Al 14-lea Amendament, Secțiunea unu, ‎spune că un cetățean
‎are privilegiile ‎sau imunitățile cetățeniei.
‎Niciun stat nu le va compromite.
‎Ca om,
‎ai dreptul la protecție egală din partea ‎legilor și la un proces echitabil.
‎Vor fi acestea respectate?
‎Ceea ce a făcut Curtea Supremă ‎într-o serie de cauze,
‎cum ar fi Cazul Abatorului, Cruikshank ‎și Cazurile Drepturilor Civile,
‎a fost să submineze acest angajament.
‎1865 ‎RECONSTRUCȚIA
‎1873 ‎CAZURILE ABATORULUI
‎Cazurile Abatorului sunt unele ‎dintre cele mai…
‎condamnate și criticate hotărâri ‎ale Curții Supreme.
‎Practic, hotărârea afirmă că statele,
‎nu guvernul național,
‎definesc și protejează drepturile tale.
‎Astfel, Clauza Privilegiilor ‎și Imunităților a fost emasculată
‎până în ziua de azi.
‎Să vedem ce înseamnă ‎privilegiile și imunitățile.
‎Practic, ‎e vorba despre drepturile noastre.
‎Privilegiile sunt libertățile noastre, ‎lucrurile pe care avem voie să le facem.
‎Iar imunitățile sunt protecțiile noastre,
‎lucrurile de care vom fi protejați ‎ca cetățeni.
‎Iar în America, libertățile ‎și protecțiile noastre fundamentale
‎se află în Declarația Drepturilor.
‎Libertatea de exprimare, religioasă, ‎de asociere, dreptul de a purta arme,
‎toate lucrurile bune.
‎Al 14-lea Amendament a reușit ‎să-ți ofere aceste drepturi
‎indiferent de statul în care locuiești ‎sau statul în care călătorești,
‎lucru esențial pentru afro-americani,
‎care fuseseră prea des ‎lipsiți de drepturile lor
‎în funcție de statul în care se aflau.
‎Restrângând atât de mult ‎aplicarea celui de-al 14-lea Amendament,
‎practic l-au eviscerat.
‎Guvernele locale ale suprematiștilor albi ‎vor folosi Cazul Abatorului
‎pentru a spune că al 14-lea Amendament ‎nu are voie să interfereze
‎cu guvernul lor local ‎prin garantarea drepturilor civile.
‎1873 ‎CAZURILE ABATORULUI
‎În SUA contra Cruikshank,
‎instanțele au hotărât ‎că al 14-lea Amendament
‎nu a protejat cetățenii individuali
‎de violența comisă de alți cetățeni.
‎„Al 14-lea amendament interzice unui stat
‎să-i ia unei persoane
‎viața, libertatea sau proprietatea ‎fără un proces echitabil,
‎dar nu conferă unui cetățean noi drepturi ‎în relația cu alți cetățeni.”
‎Practic, această hotărâre a eliminat
‎garanția fundamentală ‎dată de cel de al 14-lea Amendament
‎conform căreia o persoană de culoare ‎poate obține drepturi de cetățenie în SUA
‎numai dacă e protejată ‎împotriva violenței.
‎Să văd dacă am înțeles bine.
‎În esență, Curtea Supremă spune:
‎„Scuze, afro-americani.
‎Dacă un cetățean comite ‎acte de violență împotriva voastră,
‎chiar și omoruri,
‎guvernul federal nu prea poate face nimic,
‎chiar dacă al 14-lea Amendament ‎a fost scris ca să vă protejeze.”
‎1883 ‎CAZURILE DREPTURILOR CIVILE
‎Cazurile Drepturilor Civile elimină ‎puterea Legii drepturilor civile din 1875.
‎În esență, Curtea spune ‎că afro-americanii pot fi
‎discriminați în spațiile publice.
‎Pot fi discriminați în teatre, ‎hoteluri și așa mai departe.
‎Se aplica acțiunilor din domeniul privat, ‎nu acțiunilor guvernamentale.
‎Dacă pe clădirea unei opere scria: ‎„Accesul negrilor e interzis”,
‎asta nu e o acțiune a guvernului ‎sau a unui funcționar public,
‎ci a unei instituții private.
‎Cazurile Drepturilor Civile legalizează ‎segregarea
‎în spațiile private,
‎spunând că nu e o încălcare a protecție ‎egale în baza Amendamentului 14.
‎E doar o încălcare a decenței umane.
‎Curtea afirmă ceva
‎cu adevărat devastator
‎și foarte familiar persoanelor de culoare.
‎„Când un om a ieșit din sclavie,
‎trebuie să existe o etapă ‎în progresul emancipării sale
‎când încetează a fi preferatul legilor.”
‎Curtea spune: ‎„Cât timp trebuie să continuăm
‎să-i menajăm pe negri?”
‎Trebuie să vină o vreme când, ‎eliberați de cătușele sclaviei,
‎vor sta pe propriile picioare.
‎Curtea a devenit nerăbdătoare.
‎„Am luptat un război ‎și acum sunteți liberi.
‎Ce mai vreți de la noi?
‎Avem și alte treburi!
‎Vă rugăm să vă conformați.”
‎Asta se întâmpla la 20 de ani ‎de când fuseseră eliberați de sclavia
‎care durase timp de secole în SUA.
‎Curtea Supremă deja se spală pe mâini
‎de proiectul egalității.
‎Mult mai repede decât s-ar fi crezut,
‎publicul nordist și-a pierdut interesul ‎pentru proiectul de reformă a Sudului
‎și a apărut următoarea atitudine:
‎„Să dăm uitării ce-a fost.
‎Să nu fim divizați ca țară ‎între Nord și Sud pentru restul istoriei.”
‎Se dorea ceea ce s-a numit „reconciliere”.
‎A fost sfârșitul ‎prezenței federale în Sud,
‎sfârșitul angajamentului ‎față de al 14-lea Amendament
‎și va crea un drum lung, ‎întunecat și chinuitor
‎spre ceea ce urma ‎să devină segregarea Jim Crow.
‎REZISTENȚĂ
‎SALĂ DE AȘTEPTARE DOAR PENTRU NEGRI
‎TEATRUL REX PENTRU NEGRI
‎TEATRUL GEM ‎EXCLUSIV PENTRU NEGRI
‎Și apoi, în 1896,
‎în cazul Plessy contra Ferguson, ‎Curtea Supremă a hotărât…
‎1896 ‎CAZUL PLESSY CONTRA FERGUSON
‎că susține legile statale ‎care prevăd segregarea
‎dacă respectă principiul ‎„separați, dar egali”.
‎În Plessy contra Ferguson, ‎Curtea susține legea din Louisiana,
‎afirmând că toate companiile feroviare ‎care transportă călători
‎vor oferi spații egale, dar separate
‎pentru rasele albă și neagră.
‎De aici vine „separați, dar egali”.
‎Nu sunt trenurile de vină ‎pentru segregare,
‎deși mi-ar plăcea.
‎Curtea a înlocuit al 14-lea Amendament ‎cu supremația albă
‎ca lege a statului.
‎Să examinăm această nouă lege. ‎Ce face cu adevărat separarea?
‎„A separa” înseamnă a diviza, ‎a despărți prin forță.
‎Are un sens distrugător.
‎Nu-mi place expresia ‎„a separa grâul de neghină”.
‎Cu ce te-a supărat neghina?
‎Iată istoria separării.
‎Africanii au fost separați de Africa ‎prin comerțul cu sclavi,
‎apoi afro-americanii au fost separați ‎de familiile lor prin sclavie.
‎Jim Crow separă afro-americanii ‎de educație,
‎avuție, oportunități și dreptate.
‎Afro-americanii au fost atât de separați,
‎încât încă trebuie ‎să ținem Luna Istoriei Negre
‎ca americanii ‎să afle despre contribuția noastră.
‎E foarte nedrept!
‎Acum vom vedea ce se întâmplă ‎când egalitatea se separă de protecție.
‎„În timpul sclaviei, sudistul alb
‎deținea trupul și sufletul ‎omului de culoare.
‎Era în interesul lui să-i usuce sufletul ‎și să-i păstreze trupul.
‎Stăpânul alb rareori își lăsa mânia
‎să ducă la curmarea unei vieți,
‎ceea ce ar fi însemnat o pierdere ‎de câteva sute de dolari.
‎Dar a venit dezrobirea
‎și interesele directe ale albului ‎față de corpul negrului s-au pierdut.
‎A venit la modă ‎un nou sistem de intimidare.
‎Negrul nu a fost doar bătut și biciuit.
‎A fost ucis.”
‎KU KLUX KLAN
‎Sudul a devenit ‎câmpul unei violențe neobișnuite.
‎Odată ce bărbații de culoare obțin ‎drept de vot și ocupă funcții publice,
‎apar grupuri organizate, ‎cu o politică fățișă.
‎DREPTATE SUDISTĂ
‎E singura perioadă din istoria Americii
‎când violența teroristă fățișă
‎aproape a devenit ‎o parte normală a vieții politice.
‎Organizația KKK și numeroșii ei imitatori ‎au devenit brațul violent
‎al unei contrarevoluții politice ‎împotriva Reconstrucției.
‎Negrii încep să se găsească în situația
‎de a fi amenințați de bande.
‎Erau scoși din închisori,
‎luați la țintă ‎dacă cereau tratament echitabil,
‎dacă încercau să voteze, să se organizeze,
‎dacă încercau să creeze putere politică.
‎Au fost arși, bătuți, torturați, înecați.
‎Au fost spânzurați.
‎Să spunem lucrurilor pe nume: ‎era terorism american intern.
‎1896 ‎PLESSY CONTRA FERGUSON
‎Cel mai cumplit masacru politic ‎din Statele Unite
‎a avut loc în Colfax, Louisiana
‎ca urmare a unor alegeri locale.
‎Afro-americanii care obținuseră ‎dreptul de a se organiza în miliții
‎s-au adunat pentru a proteja ‎guvernul nou învestit
‎și au fost masacrați cu sânge rece.
‎Se estimează ‎că au fost uciși 200 de oameni.
‎„Au fost doborâți fără milă.
‎Mulți au fost împușcați în ceafă ‎și în gât.
‎Fața unei victime era complet deformată ‎din cauza împușcăturilor.
‎Altul avea stomacul spintecat ‎cu un cuțit după ce fusese împușcat.”
‎GLOATELE SUDISTE
‎BĂTĂLIA DE LUNI
‎Nu a fost doar masacrul din Colfax.
‎Iar și iar, ‎sudiștii albi vor zădărnici progresele
‎făcute de foștii sclavi.
‎Vedem cum, după o prezență-record,
‎participarea electorală a bărbaților ‎de culoare începe să scadă.
‎În 1901, nu mai exista ‎niciun bărbat de culoare
‎care să reprezinte Sudul ‎în calitate oficială.
‎Linșajul a devenit instrumentul
‎menit să asigure ‎că al 14-lea Amendament nu va fi realizat.
‎Între anii 1890 și 1950
‎au fost documentate peste 4.000 de linșaje ‎în toată țara,
‎din Illinois până în Mississippi.
‎Și aceste linșaje aveau ca fundament ideea
‎că negrii nu erau doar inferiori, ‎ci și născuți infractori.
‎Uneori, în lupta pentru schimbare, ‎avem nevoie de martori.
‎Ida B. Wells e un martor energic ‎al perioadei de după Reconstrucție,
‎care a scris despre ce s-a întâmplat ‎cu adevărat în Sud.
‎Ca femeie de culoare, ‎nimeni nu-i dă această autoritate,
‎ci își asumă singură rolul ‎de a fi cronicarul generației ei.
‎E una dintre poveștile extraordinare
‎despre cât de departe poți ajunge.
‎A fost jurnalistă de investigații, ‎activistă pentru drepturi civile
‎și una dintre fondatoarele NAACP.
‎Era o femeie aprigă, ‎cu un simț al dreptății extrem de ascuțit.
‎Ceea ce i-a adus notorietatea ‎la nivel național
‎a fost moartea a trei prieteni în Memphis.
‎Acești trei bărbați aveau o băcănie.
‎Succesul afacerii lor a devenit ‎o amenințare pentru afaceriștii albi
‎și au fost uciși de o bandă de albi.
‎„Se spune că Tom Moss ‎i-a implorat să-i cruțe viața
‎de dragul soției, copilului ‎și pruncului său nenăscut.
‎Întrebat dacă are ceva de spus, a spus: ‎<<Spuneți-le alor mei să plece în vest,
‎căci aici nu există dreptate pentru ei.>>
‎Toți din oraș îl cunoșteau ‎și îl iubeau pe Tom.
‎Era proprietarul unei căsuțe, ‎și-a economisit banii
‎și a intrat în afaceri cu aceeași ambiție ‎pe care ar fi avut-o și un tânăr alb.
‎El credea, ca și mine, că ar trebui ‎să apărăm cauza dreptății
‎și să ne luptăm cu orice nedreptate.
‎Cineva trebuie să arate ‎că împotriva rasei afro-americane
‎se comit mai multe păcate ‎decât păcătuiește ea
‎și se pare că a căzut în sarcina mea ‎să arăt acest lucru.”
‎A fost prima persoană care a început ‎să enumere și să documenteze
‎linșajele care aveau loc.
‎ORORILE SUDISTE ‎LEGEA LINȘAJULUI ÎN TOATE ETAPELE EI
‎3.436 DE OAMENI LINȘAȚI ‎DIN 1889 PÂNĂ ÎN 1992
‎Ida B. Wells încuraja ‎persoanele de culoare
‎să recunoască că vor trebui să lupte,
‎să riposteze împotriva acestei tiranii.
‎Vor trebui să vorbească mai critic
‎despre eșecul guvernului de a ne proteja.
‎„Doar sub acest drapel ‎e posibil holocaustul uman.
‎Oamenii curajoși nu se adună cu miile ‎ca să tortureze și să ucidă un singur om
‎atât de imobilizat încât nu poate opune ‎nici cea mai mică rezistență.”
‎Linșajele au devenit spectacole imense. ‎Copiii puteau lipsi de la școală
‎și fotografiile erau deseori publicate ‎sub forma cărților poștale…
‎Pe una dintre ele scria: ‎„Am fost la un grătar de negri”.
‎Nu era vorba doar Ku Klux Klan,
‎aceștia nu erau oameni ‎care purtau robe albe.
‎Era vorba despre bancheri, profesori, ‎doctori și polițiști
‎care comiteau aceste acte de violență ‎cu impunitate totală.
‎Acest terorism rasial, această violență
‎e un fel de a spune „nu dați atenție ‎celui de-al 14-lea Amendament.
‎Știu că scrie ‎că aveți dreptul la protecție egală.
‎Știu că spune că sunteți cetățeni deplini,
‎dar iată cine controlează ‎legea în acest district,
‎în acest oraș, în acest stat.”
‎Ida B. Wells a fost ținta
‎unei gloate care a dat foc ‎presei tipografice pe care o deținea.
‎A fost amenințată și, în cele din urmă, ‎a fugit din Memphis
‎deoarece se temea pentru viața ei.
‎Această violență a avut implicații uriașe ‎pentru societatea americană.
‎În primul rând, ‎geografia demografică a țării
‎a fost modelată de acest terorism rasial.
‎Cleveland, Chicago, Los Angeles ‎și Oakland.
‎Șase milioane de oameni au plecat ‎în aceste comunități
‎ca refugiați, ca exilați ai terorii.
‎Ida B. Wells a ajuns în Chicago ‎la începutul secolului 20
‎pentru a-i ajuta pe sudiștii de culoare ‎care ajungeau în oraș
‎să se adapteze noilor condiții.
‎Dacă ne uităm la poveștile ‎celor care au fugit de ororile din Sud
‎pentru oportunitățile ‎tărâmului făgăduinței din Nord,
‎au descoperit adesea ‎că multe promisiuni erau goale.
‎„Umbra neagră a fărădelegilor ‎reprezentate de linșaje
‎își întinde aripile peste toată țara.”
‎Să vă explic în ce constau ‎aceste promisiuni goale.
‎În 1919, în Chicago, ‎orașul unde se stabilise Ida,
‎violența împotriva persoanelor de culoare ‎a dus la aproape 40 de morți,
‎sute de răniți ‎și peste o mie de oameni fără adăpost.
‎Rezistența nu mai e o problemă sudistă.
‎E acum o problemă a Americii.
‎Ostilitatea crește. ‎Oamenii de culoare învață o lecție amară:
‎violența nordistă nu e diferită ‎de cea sudistă.
‎Tu, ăsta cu dinți de aur și lanț la gât,
‎amator de pui prăjit și biscuiți, ‎maimuță, babuin,
‎care alergi repede, ‎sari garduri, arunci sulițe
‎și înscrii coșuri de sus. Negroteiule!
‎Ia-ți pizza și cară-te înapoi în Africa!
‎Ida B. Wells își va duce ‎campania anti-linșaj
‎în instanța internațională ‎a opiniei publice,
‎călătorind în diferite locuri din Europa,
‎descriind rasismul și linșajul ‎ca pe o monstruozitate
‎a unei națiuni așa-zis civilizate.
‎E uimitor că nu s-a făcut un film ‎despre viața acestei femei.
‎E una dintre femeile extraordinare ‎din istoria țării noastre.
‎Există un motiv pentru care Ida B. Wells ‎nu are un film biografic de Oscar
‎și nu a câștigat Premiul Pulitzer ‎decât în 2020,
‎la 89 de ani după moartea ei.
‎E același motiv pentru care s-ar putea ‎să nu cunoașteți al 14-lea amendament.
‎Fiindcă fosta Confederație
‎a realizat montajul final ‎al filmului despre Războiul Civil.
‎În această nouă poveste, ‎Sudul era o societate perfectă
‎persecutată de nord ‎și distrusă pe nedrept.
‎Acest mit, numit „Cauza Pierdută”, spune ‎că sclavia n-a fost așa de rea.
‎Deci, n-am avut nevoie ‎de al 14-lea Amendament.
‎Uneori e mai ușor ‎să inventezi o poveste nouă
‎decât să înfrunți ‎realitățile dure ale trecutului.
‎Reconstrucției nu i s-a permis ‎să aibă succes.
‎Începe cu așa-numita mitologie ‎a Cauzei Pierdute,
‎foarte importantă după Războiul Civil.
‎Ideea că Sudul a dus o bătălie nobilă
‎a impregnat societatea albă.
‎Ideologia Cauzei Pierdute a devenit ‎mai mult o poveste despre victorie.
‎În Sud, au ajuns să sărbătorească ‎victoria asupra Reconstrucției.
‎Acest lucru se observă ‎pe măsură ce iconografia Confederației
‎a fost restabilită în Sud ‎prin monumente comemorative.
‎Ridicarea acestor monumente uriașe, ‎faraonice…
‎e un fel de tur al victoriei ‎la nivel social,
‎un simbol al esenței Sudului.
‎Aceștia sunt zeii noștri.
‎FIICELE UNITE ALE CONFEDERAȚIEI
‎Generalul Lee mi-a ordonat
‎să mențin linia Mason-Dixon,
‎să nu las niciun yankeu s-o treacă.
‎Generalul Lee?
‎Războiul dintre state s-a încheiat ‎acum 90 de ani.
‎Eu nu mă uit la ceas
‎și până nu-mi spune generalul Lee,
‎o să distrug orice yankeu ‎care pune piciorul pe pământul sudist.
‎Așa că valea, yankeule!
‎În secolul 20, ‎filmul devenise extrem de important.
‎Epopeea suprematistă albă ‎Nașterea unei națiuni
‎și unul dintre cele mai îndrăgite filme ‎din istorie, ‎Pe aripile vântului,
‎au devenit viziuni foarte populare
‎ale semnificației Războiului Civil ‎și Reconstrucției
‎nu doar pentru sudiști, ‎ci și pentru mulți nordiști.
‎Filme ca ‎Nașterea unei națiuni
‎încercau să spună o nouă poveste ‎despre curajul și noblețea
‎efortului de a păstra sclavia,
‎despre Confederație, pentru a întări ideea ‎că Sudul nu a greșit niciodată.
‎RECONSTRUCȚIA
‎Rescrierea istoriei
‎a fost o altă parte importantă a mitului ‎inferiorității afro-americanilor.
‎Mitologia Reconstrucției afirmă
‎că a fost punctul cel mai de jos ‎din istoria democrației americane.
‎Și motivul a fost ‎că afro-americanilor li s-a dat putere,
‎dreptul de a vota și a fi aleși,
‎deci a urmat o orgie a corupției ‎și a proastei guvernări…
‎SUFERINȚA PROVOCATĂ ‎DE DEGRADAREA POPORULUI SĂU
‎…până când, în cele din urmă, ‎Sudul a fost salvat de către KKK.
‎Când filmul a fost proiectat la Casa Albă,
‎Woodrow Wilson a girat
‎această nouă ordine mondială ‎dominată de violență și teroare.
‎„Albii din Sud au fost animați ‎de simplul instinct de autoconservare
‎ca să scape de povara voturilor ‎negrilor ignoranți.
‎În sfârșit, conducerea negrilor ‎a fost încheiată în Sud
‎și dominația naturală inevitabilă ‎a albilor,
‎clasa responsabilă, a fost instituită.”
‎În urma filmului ‎Nașterea unei națiuni, ‎KKK ia avânt în toată America,
‎crescând mai mult ca niciodată.
‎Întipărirea acestor imagini ‎în mintea oamenilor
‎prin intermediul cinematografiei
‎nu doar că întărește supremația albă,
‎ci și ajută la declanșarea unui nou tip ‎de răzbunare rasială.
‎MASACRUL DE PE STRADA ZIDUL NEGRU ‎TULSA, 1921
‎În toate modurile imaginabile,
‎scriitori, jurnaliști ‎și oameni de știință au încercat
‎să demonstreze că negrii erau inferiori ‎și un pericol pentru civilizație.
‎Le-a permis albilor, ‎fără nicio mustrare de conștiință,
‎să creeze în fiecare generație ‎doar negrul pe care doresc să-l vadă.
‎Da, doamnă!
‎Cine era doamna ‎cu care te-am văzut după-amiază?
‎Nu era o doamnă. Era soția mea.
‎Vechiul Sud din ideologia Cauzei Pierdute
‎a devenit un fel de evadare culturală
‎într-un alt sud romanțat ‎care fusese o civilizație bine orânduită
‎în care negrii erau ‎în mare măsură mulțumiți
‎și care își găsiseră locul ‎în această orânduire.
‎MANUAL DE ISTORIE ‎ALABAMA
‎Acesta a fost începutul reinventării ‎Războiului Civil.
‎MILIOANE DE AFRICANI ADUȘI ‎SĂ MUNCEASCĂ ÎN SUD.
‎CUM AU TRĂIT NEGRII ÎN SCLAVIE
‎SCLAVIA NU A PROVOCAT RĂZBOIUL CIVIL
‎MAREA MINCIUNĂ A RĂZBOIULUI CIVIL
‎Vreți să ne povestiți cum a fost
‎pe plantație în copilăria dv?
‎A fost o perioadă foarte fericită. ‎Toți erau mulțumiți.
‎N-am auzit niciodată de lucrurile ‎despre care se vorbește azi.
‎Și nu e o rușine să spui ‎că sunt ca niște copii.
‎Spunem acest lucru ‎deoarece sunt ca niște copii fericiți.
‎Au existat mereu adepți
‎ai acestei viziuni sentimentale ‎despre război,
‎dar, în mare, ‎nu câștigau bătălia culturală,
‎bătălia literară pentru inimile ‎și mințile imaginației americane.
‎Era un ținut al cavalerilor ‎și al câmpurilor de bumbac
‎numit Vechiul Sud.
‎În această lume grațioasă,
‎galanteria a făcut ultima plecăciune.
‎Aici s-au văzut pentru ultima oară ‎cavalerii și domnițele lor,
‎stăpânii și sclavii.
‎Căutați-o doar în cărți‎…
‎căci nu mai e decât amintirea unui vis.
‎O civilizație… ‎dispărută pe aripile vântului.
‎Aceste povești s-au infiltrat ‎în mintea americanilor.
‎MAI POPULAR DECÂT BIBLIA
‎Puteau evada în această civilizație ‎mai veche, bine orânduită,
‎dinainte de război,
‎atunci când se simțeau neliniștiți, ‎ofensați
‎sau temători față de toți noii imigranți ‎care vin în America,
‎de extinderea metropolelor
‎și de industrializarea care părea ‎să fi scăpat de sub control.
‎Pe plantația de lângă Charleston,
‎unde familia lui trăiește ‎de opt generații,
‎Norwood Hastie a fost întrebat ‎dacă crede că sclavia e imorală.
‎Nu cred, deoarece…
‎când un sclav venea din Africa, ‎nu vorbea engleză.
‎Era total nepregătit să facă orice muncă ‎avea legătură cu civilizația.
‎Cineva trebuie să aibă grijă de el.
‎Cred că sclavia a fost necesară ‎în acea perioadă timpurie,
‎dar obiceiurile mor extrem de greu.
‎Durează mult timp
‎și lumea știa de mulți ani
‎că negrilor trebuie ‎să li se acorde egalitate.
‎Dar, în Sud, atitudinile albilor ‎se vor schimba în timp.
‎Sunt mult mai liberal decât eram ‎acum cinci ani,
‎știu că voi fi mult mai liberal ‎peste cinci ani
‎și cred că aproape toată lumea e la fel.
‎Ce v-a făcut să fiți mai liberal?
‎Realizarea faptului că negrul e ‎o ființă umană, ca oricine altcineva.
‎Dle Hastie, ce credeați că suntem
‎înainte să începeți ‎să ne considerați oameni?
‎Păi, într-un fel…
‎ne gândeam la voi cam ca un fel ‎de animale de companie superioare.
‎M-am născut în 1950, în Sud.
‎Era perioada unei segregări intense.
‎SEGREGARE PENTRU TOTDEAUNA
‎Eram într- un mediu aproape complet
‎modelat de această ideologie ‎a Cauzei Pierdute,
‎de ideea că Confederația fusese un apogeu ‎în istoria Americii
‎și, că de atunci, decăzusem.
‎Când crești ‎în această atmosferă omniprezentă,
‎viziunea ta despre ce e America
‎se dovedește a fi ‎o viziune a supremației albilor
‎și nici măcar nu o conștientizezi.
‎În 1861,
‎Carolina de Sud a fost primul stat ‎care și-a apărat drepturile.
‎Istoria acestui steag e strâns legată
‎de moștenirea sudistă.
‎Nu de sclavie.
‎Am venit să-mi apăr moștenirea,
‎iar moștenirea mea nu e sclavia.
‎Familia mea n-a avut sclavi.
‎Eu nu am sclavi.
‎Reprezintă sclavia, ‎oricât de mult ar nega-o.
‎Steagul ăla n-ar trebui să fluture aici.
‎E o lipsă de respect față de noi!
‎Vrem să ne arătăm sprijinul
‎pentru păstrarea istoriei așa cum e,
‎fiindcă e temelia Americii.
‎Legitimează Confederația,
‎care a existat pentru a proteja sclavia.
‎Ne mândrim cu moștenirea noastră ‎și ne onorăm strămoșii.
‎E vorba de moștenire și mândrie.
‎E moștenirea noastră și ne definește.
‎Steagul e moștenirea tuturor.
‎Oamenii spun că e steagul lor, ‎e moștenirea lor.
‎Moștenirea lor e sclavia, asuprirea ‎și terorismul KKK.
‎Asta reprezintă steagul lor.
‎Face parte din identitatea noastră.
‎Problemele din Carolina de Sud, din lume,
‎nu sunt cauzate de un film sau un simbol, ‎ci de ceea ce e în sufletul oamenilor.
‎Cum te poți întoarce în timp ‎pentru a reconstrui America?
‎Dle Președinte, am venit azi să vă ofer ‎o perspectivă de care poate nu ați auzit.
‎Ca pastor al unei biserici,
‎al unei congregații din Charleston, ‎Biserica Metodistă Africană…
‎SENATOR, 2000
‎…am ascultat poveștile și suferințele
‎celor care s-au simțit atât de jigniți ‎de faptul că un steag
‎care a fost folosit ca simbol ‎pentru a brutaliza,
‎a demoraliza și a umili, încă flutură ‎pe Capitoliul statului nostru.
‎Să fim exemplul răsunător ‎pentru acest stat măreț,
‎pentru toți oamenii pe care-i reprezentăm!
‎Poate pentru prima oară ‎în marea noastră istorie,
‎suntem dispuși ‎să nu facem ceea ce e în interesul nostru,
‎ci să facem ce e mai bine ‎pentru statul Carolina de Sud
‎și vă spun azi încă o dată că…
‎În aprilie 2015,
‎am fost la o conferință în Charleston, ‎Carolina de Sud.
‎FORTUL SUMTER
‎A fost o conferință remarcabilă ‎despre sfârșitul Războiului Civil.
‎Dar principalul vorbitor ‎a fost pastorul Clementa Pinckney.
‎Simt emoții amestecate. Și bucurie,
‎dar și tristețe, ca pastor,
‎știind că atât de mulți au murit ‎pentru libertatea altora.
‎Ca predicator, Pinckney a susținut ‎că de la Războiul Civil
‎am trăit într-o anumită măsură ‎o mântuire.
‎I-a onorat ‎chiar și pe veteranii confederați.
‎„Compatrioții mei din Carolina de Sud”, ‎a spus el.
‎Am cântat „America cea frumoasă”
‎și am desfășurat un program ‎cu pastorul Pinckney.
‎Am cântat din aceeași broșură.
‎A fost un eveniment de istorie publică ‎absolut remarcabil.
‎Și tragedia s-a produs după două luni.
‎…focuri de armă într-o biserică ‎din Charleston, Carolina de Sud.
‎A fost Clementa Pinckney.
‎ACTIVISTĂ ȘI ARTISTĂ
‎În 1961,
‎Carolina de Sud a înălțat ‎un steag confederat
‎deasupra cupolei Capitoliului
‎și au scris în lege ‎că steagul nu poate fi coborât
‎fără aprobarea guvernului local.
‎Acolo era steagul
‎când în 2015 Dylann Roof, ‎un adept al supremației albilor,
‎a intrat într-o biserică istorică ‎a comunității de culoare, Maica Emanuel,
‎și a ucis nouă enoriași ‎în timpul unei slujbe.
‎Unul dintre cele mai letale atacuri ‎împotriva unei biserici de culoare.
‎Una dintre victime e pastorul bisericii,
‎senatorul Clementa Pinckney.
‎Senatorul Pinckney era conștiința morală ‎a Adunării Generale.
‎În ziua înmormântării pastorului ‎bisericii Maica Emanuel,
‎sicriul lui a fost condus pe străzi,
‎iar statul Carolina de Sud a coborât ‎în bernă drapelul american,
‎dar, din cauza acestei legi,
‎steagul confederat n-a fost coborât.
‎A trimis un mesaj limpede
‎că, deși Sudul pierduse Războiul Civil,
‎supremația albă era mai presus ‎de orice altă formă de putere.
‎Am o legătură personală profundă
‎cu istoria sclaviei din Carolina de Sud.
‎Strămoșii mei au fost sclavi aici
‎și am rude care mi-au povestit ‎despre experiențele lor cu KKK.
‎Și am considerat că se impune o reacție.
‎Doamnă! Dați-vă jos de pe stâlp!
‎Doamnă!
‎M-ați întâmpinat cu ură, ‎asuprire și violență!
‎- Steagul ăsta coboară azi! ‎- Dați-vă jos!
‎Desigur, știam că voi fi arestată,
‎dar nu mai puteam continua așa.
‎Progresul nu se întâmplă automat.
‎Progresul nu e ceva inevitabil.
‎Progresul apare pentru că oamenii iau ‎decizii și fac alegeri.
‎Pinckney și enoriașii lui
‎au murit în mod tragic
‎poate pentru a forța restul țării
‎să ne confruntăm, în final,
‎dacă putem,
‎cu semnificația Confederației ‎și a Războiului Civil,
‎a emancipării ‎și a celui de-al 14-lea Amendament
‎în prezentul nostru care revine periodic.
‎REZISTĂ!
‎CAPITOLIUL STATULUI CAROLINA DE SUD ‎10 IULIE 2015
‎CAPITOLIUL STATULUI MISSISSIPPI ‎30 IUNIE 2020
‎Aceste monumente onorează ‎o Confederație fictivă,
‎ignorând moartea, ignorând sclavia,
‎ignorând teroarea pe care le reprezentau.
‎Nu avem voie să ne temem de adevăr.
‎„PUTEREA NU VA CEDA NIMIC NICIODATĂ ‎DACĂ NU I SE IMPUNE ACEST LUCRU.”
‎FREDERICK DOUGLASS
‎Progresul nu vine fără rezistență.
‎Nu e o linie dreaptă.
‎E complicat. E urgent.
‎Chiar și simpatizanții cauzei afirmă ‎uneori:
‎„Așteptați. Sunt probleme mai mari.”
‎Sau spun: „E prea mult și prea repede.”
‎Dar pentru cei care suferă,
‎dreptatea nu poate aștepta.
‎Vom putea să ne dăm mâna
‎și să rostim versurile ‎vechiului nostru cânt religios:
‎„Liberi în sfârșit!
‎Suntem liberi în sfârșit, ‎slavă Domnului Atotputernic!”
‎Ne aflăm într-o stare de urgență.
‎Fără dreptate nu există pace!
‎Nu trageți!
‎America, ai dovedit de 435 de ani
‎că nu respecți viețile de culoare.
‎Viețile negrilor contează!
‎E o activitate coordonată ‎în întreaga țară.
‎Ajunge!
‎E timpul să ne ridicăm și să spunem: ‎„Jos genunchiul de pe gâtul nostru!”
‎Nu pot să respir!
‎Vom onora faptul că trebuie ‎să lupt cu toți acești oameni
‎pentru a spune că viața mea contează.
‎Au noroc că persoanele de culoare vor ‎egalitate și nu răzbunare.
‎Dați-ne înapoi ‎Pe aripile vântului‎!
‎Subtitrarea: Brândușa Popa