Abbey Road Studios
Jag heter Mary.
Abbey Road Studios har varit en del av mitt liv så länge jag kan minnas.
Varje gång jag går genom korridorerna, känns det magiskt.
Jag minns inte första gången jag kom hit.
Det här är jag i studio två. Min mamma tog fotot, hon var fotograf
och var med i ett band med min pappa.
Jag vill berätta om några ikoniska inspelningar
som gjorts här under de senaste 90 åren.
Från klassiskt till pop och filmmusik.
En anledning för mig att göra den här dokumentären
är att jag minns en bild av mamma som leder Jet över ett övergångsställe.
-Åh, ja! -Minns du det?
Ja! Absolut.
Vi råkade bo i närheten.
Vi hade den här lilla ponnyn som hette Jet.
Hon älskade hästar så mycket att
när vi kom hit för att göra nåt, tog hon med Jet.
Där är bilden av henne… de går över övergångsstället.
Han kom in i studion. Jag tror inte han misskötte sig.
STUDIO TVÅ, 1974 JET
Så du kom tillbaka hit med Wings?
Minns du att du bestämde dig och tänkte:
"Jag kunde gå vart som helst, men ska jag ta nästa steg
i min musikaliska karriär i samma studio"?
Ja.
I London hade vi använt olika studior förutom Abbey Road.
Men vi gillade den här bäst.
STUDIO TVÅ, 1974
Så när jag ville spela in med Wings, tänkte jag:
"Den här studion är bäst. Det vet jag. Jag känner många här."
Många av dem var kvar. Det är de fortfarande.
Det är en bra studio.
Alla mikrofoner fungerar.
Det låter fånigt,
men det finns studior där de inte gör det.
Det var bra. Det var fint att komma hem igen.
När man kör genom grindarna vid övergångsstället,
tröttnar man aldrig.
När jag kör förbi, ser jag graffitin och tänker
…"att det är magiskt att gå över övergångsstället. Här fanns magi."
Det är historia. Man kan känna det i väggarna.
Just nu, någonstans, någon…
…hans dröm är att gå in och göra en låt här.
Man får inte låta drömmen dö. Nånsin.
Det är något andligt.
Det är fantastiskt.
Förhoppningsvis finns det kvar i miljoner år.
Förhoppningsvis finns den kvar i miljontals år.
Det är en nationalskatt, eller hur?
Första gången jag var här,
kände jag att jag hade åstadkommit nåt…
…som jag fantiserat om i mitt sovrum som barn.
Jag tänker på Abbey Road som
en mor för musiken som spelats här.
Hon har bevarat den åt oss.
Hon har omfamnat den med sin personliga akustik.
Den är en gåva till oss.
Vi använder den. Vi tror vi hyr den.
Det är mer andligt än så.
Den 12:e november 1931,
öppnar sir Edward Elgar formellt en unik inspelningsstudio.
Den aktade kompositören tror starkt på det nya inspelningsmediet.
Han förbereder att spela in sin komposition direkt på skiva…
-Är ni beredda? -…med Londons symfoniorkester.
Så ja.
STUDIO ETT, 1931
För tre år sedan köpte Gramophone Company
Abbey Road nummer 3, St. John's Wood, London, på auktion.
En fristående bostad med nio sovrum, fem salonger,
rum för tjänstefolk och med en stor trädgård på baksidan,
har byggt om till den största och mest välutrustade studion i världen.
En skiva av vax.
Originalskivan, från vilken tusentals kopior görs
för att avnjutas över hela världen.
ORDFÖRANDE E.M.I. 1954 - 1974
När jag kom dit,
förlorade företaget en halv miljon pund om året.
Man tjänar inga pengar på att göra klassiska skivor.
Jag började leta efter nån i branschen
som visste nåt om popmusik.
Jag sjöng ända från tiden i skolan.
Så jag var väl 14 eller 15.
Jag gjorde min första inspelning på Abbey Road när jag var 17.
Vi gjorde en provspelning för Norrie Paramor…
…som var producent på EMI.
Först spelade vi låten "Move It".
Vi var så förväntansfulla över att få vara i en studio.
Det visade sig vara Abbey Road.
Och Studio två blev faktiskt vårt hem under många år.
STUDIO TVÅ, 1958 MOVE IT
Abbey Road gav rock and roll dess liv, tror jag.
För den låg i framkant i en av musikens största förändringar.
Rent historiskt, tror jag,
att rock and roll var den största och snabbaste förändringen på längre sikt.
Under 1950,
uppgick den brittiska skivförsäljningen bara till 3,5 miljoner pund.
1960 hade den stigit till 15 miljoner pund.
Det absolut största företaget är Electric and Musical Industries, EMI,
som säljer knappt hälften av alla skivor.
EMI:s etiketter inkluderar Parlophone, HMV, Capitol.
EMI är världens största skivbolag.
Dess ordförande, sir Joseph Lockwood, håller ett skarpt öga på konkurrensen.
Det är en fri marknad. Konkurrensen är fruktansvärd.
Alla som tror att det är enkelt får komma och försöka.
LEGITIMATION
SIR GEORGE MARTIN PRODUCENT
Jag började i skivbranschen i november 1950.
Jag hade studerat på Guildhall School of Music
och blev kallad till intervju på EMI:s studio.
Jag blev överraskad,
då de placerade de mig som chef för Parlophone,
Joe Lockwood sa till mig:
"Du är den yngste chef vi haft för ett skivmärke. Du måste prestera."
Så jag började söka efter nåt.
Jag började leta efter en Cliff Richard.
SÖKANDET EFTER NÄSTA CLIFF RICHARD 1962
Beatles hade skrivit på för Decca och gjort en skiva som inte släppts.
PRODUCENT
Brian Epstein träffade dem som en sista utväg.
Verkligen. Han hade varit överallt.
Min pappa gillade Brian. Han var väldigt trevlig.
Han sa: "Du kan väl ta hit dem."
Så vi kom hit och George Martin kom.
"Okej, killar. Vad ska vi göra", typ.
Han tyckte inte de var särskilt bra.
Men han gillade att vara med dem.
Han såg på dem och funderade:
"Vem är Cliff och vilka är Shadows?"
STUDIO TVÅ, 1962 LOVE ME DO
Jag lyssnade när de spelade.
Låtarna de visade mig var inget vidare.
"Love Me Do" var den bästa jag hittade.
George var otrolig.
Vi kunde inte säga annat än att "George var otrolig."
Vi var glada amatörer. Ingen kunde läsa eller skriva noter.
Vi fick en mindre hit med "Love Me Do".
Senare kom vi med "Please Please Me".
Vad gör du?
Bara… Så svårt. Jag klarar det inte.
Jag kan inte. Försök bara…
Jag har ingen.
George Martin var inte särskilt imponerad.
Han sa: "Kan vi göra den snabbare"?
Vi alla sa: "Nej".
Eller inte.
Nej. Vi tyckte "nej", men vi sa "ja".
Tagning sju.
STUDIO TVÅ, 1963
Vi var inte så imponerade,
men han sa: "Det här blir er första stora hit".
Och han fick rätt.
Och efter succén med "Please Please Me",
blomstrade de som låtskrivare.
"From Me To You", "She Loves You" och så vidare.
Varje låt var bra.
Jag insåg tidigt att vi snabbt behövde ett album.
Under februari 1963 gjorde vi albumet.
Vi gjorde det på en dag.
ETT ALBUM PÅ EN DAG 1963
Ska vi göra det i vers två?
Ja.
Hallå?
Vi kom dit tidigt. Gjorde oss i ordning.
Sen spelade vi bara allt vi kunde.
Ljudteknikerna och alla var där uppe, de mixade det bara.
STUDIO TVÅ, 1963 TWIST AND SHOUT
De mixade allt eftersom.
De visste hur högt trummorna skulle låta, hur starka bas och trummor skulle vara,
de balanserade allt.
På den tiden kallades de faktiskt "balanseringsingenjörer".
Idén var att spela in bandet som på en livespelning.
Det här är dem, direkt från Cavern Club till Abbey Road.
Jag jobbade hårt med dem.
Och spelade in dem som om det var ett radioprogram.
Jag hade bara två spår.
Twist and shout
Det är bara bandet som spelar live i rummet.
På spår två…
…har vi Johns rippade sång.
Paul och George sjunger med honom.
Vi gjorde det på under 12 timmar från början till slut.
Fattar ni? Det var inte som att: "Jag är så trött…"
Nej då. Om vi spelade…
Det var det fina med Beatles, musiken var allt.
Vi spelade. Det var det viktigaste.
Och det gick ju rätt bra för oss.
HENNES SJÄL I VARJE TON 1965
Musiken är det viktigaste i mitt liv…
SUVI RAJ GRUBBS RÖST PRODUCENT
…vi sa att vi tar en risk, vi vågar
och kommer hit till England för att se om jag kan få ett jobb.
Den 19 september 1960
inställde jag mig på Abbey Road Studios.
Det var så det började.
-Om du var där… -Men jag vore inte så dålig.
Om hon var… Det var vad jag tänkte säga!
-Det räcker. Nu spelar vi. -Det blir bra.
-Ja. -Är du nöjd med ljudet?
-Absolut. -Bra. Sätt i gång.
Jacqueline du Pré var den perfekta personen att spela in
för hon blev aldrig otålig…
STUDIO ETT, 1967 REPETITION
…hur lång tid det än tog att få en bra balans.
Och med hennes tonkaskader, var hon svår att spela in.
Balansen är bra.
Spela från de upprepade D:na.
Många musiker jag beundrar har spelat in här.
Många av mina
-favoritinspelningar gjordes här. -Ja.
Artister som Jacqueline du Pré, Daniel Barenboim.
Jag växte upp med deras sound.
Och soundet jag lyssnade till när jag växte upp spelades in här.
Vi lyssnade mycket på musik på bilresor.
Mina föräldrar hade en CD med hennes inspelning av Elgars konsert.
Jag var väl mellan fem och sex år.
När man lyssnar hör man att hon ger allt,
hela sin själ, i varje ton hon spelar.
Jacqueline du Prés inspelningar av Elgars Konsert gjordes här,
för några år sen, när jag spelade in Elgars Konsert,
var det i just den här studion.
Antagligen precis där jag sitter.
Det är en stor ära för mig, så klart, och mycket speciellt att tänka på.
STUDIO ETT, 2019
CELLOKONSERT I E-MOLL OP. 85, ELGAR
Jaqueline, i juli -71 rapporterades det
att du var psykiskt utmattad och skulle vila under ett år.
Alla sa: "Stackars flicka. Hon arbetar för hårt."
Sen förstod vi att det inte var psykisk utmattning.
STUDIO ETT, 1967
SONAT FÖR PIANO OCH CELLO I F-DUR, OP.99, BRAHMS
Nej det visade sig vara multipel skleros.
Det är naturligtvis skrämmande.
Men jag hade tur,
för min talang utvecklades mycket tidigt.
Så när jag fick mina symptom på MS,
som var så allvarliga att de påverkade mitt spel,
hade jag gjort allt jag kunnat önska med cellon.
Efter att sjukdomen tagit grepp om henne,
ringde Daniel mig och sa:
"Vad pågår i din favoritstudio i morgon?
Kan du boka den som 'Daniel Barenboims test'?"
Han sa: "Vi ska försöka spela in nåt.
Bli inte besviken om inget händer."
INSPELNINGSSCHEMA
Det här borde intressera dig.
Det här är noteringarna från hennes sista inspelning här.
Två sessioner är strukna,
det betyder väl att bara två användes.
Det står att hon blev sjuk efter två sessioner.
Wow.
Du Pre sjuk efter två set De Peyer använde dem
Det är nåt mycket sårbart och ömtåligt i det här.
Jag älskar det verkligen,
vi är lyckliga som har möjlighet att lyssna på det.
Påbörjade opus fem, spelade de första takterna,
ställde undan cellon och sa: "Det avslutar underhållningen för idag."
Det var hennes sista besök i studion.
LITE MAGI 1964
Brian Epstein och min far hade en mycket bra relation.
Ja.
De jobbade som ett team, så 1964, tror jag,
hade de väl 36 veckor av 52 med listettor i Storbritannien.
Det händer aldrig igen.
Om man tänker på… Det är helt galet.
Det var, så klart, med Cilla Black,
Gerry and the Pacemakers och Beatles.
De var alla från Brian Epsteins stall,
allt producerat av min far på Abbey Road.
Cilla, tror du att du kan nå toppen
utan Brian Epstein?
-Nej, det tror jag inte. -Varför inte?
För att jag kommer från Liverpool.
På den tiden ville ingen veta nåt om folk från Liverpool,
tills Brian Epstein dök upp.
Det var ett handikapp för alla som kom från Liverpool
att prata som de gjorde.
-Gå vidare nu. -Jaha.
Okej, Burt. Nu så.
Sätt igång, tack.
STUDIO ETT, 1966 ALFIE
En gång till.
Det var bra, raring. Vi borde…
-Hej, Brian. -Cilla, det låter underbart.
-Hej. Hur mår du? -Fint.
Bra.
-Det känns säkert bättre där ute. -Ja.
Men jag vill inte hålla på hela natten.
-Det blir bättre för varje gång. -Ja, faktiskt. Det…
-Vad är det… Jag vill inte… -Jag vet, men vi behöver…
Burt Bacharach var extremt envis med att göra omtagningar.
Han ville fånga nåt som ingen annan såg.
-Slipar bara av kanterna nu. -Jag?
Jag minns en fantastisk tagning
och sen gjordes det sammanlagt 15 tagningar.
Alla var väldigt trötta och orkestern blev irriterad.
Jag tryckte på knappen och sa till Burt:
"Burt, vad söker du efter?"
Han sa: "Jag vill bara ha lite magi, George."
Jag sa: "Jag tror du fick magin i tagning fyra."
Och det hade vi fått.
Tagning fyra hade precision.
Så där ja. Klart.
SKIVAN SOM FÖRÄNDRADE ALLT - 1967
The Beatles var en av Englands största exportindustrier.
Brian hade dem som nån sorts pojkband.
Det var läskigt, det var inte angenämt.
De behövde antingen splittras eller gå in i en bunker.
Den bunkern var Abbey Road.
Om ni aldrig turnerar mer, oroar det er?
Nej, det tror jag inte. Om man inte lyssnar på oss
och vi inte ens kan höra oss själva, kan vi inte utvecklas.
Vi kan inte bli bättre.
Så vi försöker bli bättre genom inspelningar.
Det blev också så hemskt att vi började planera för vad vi kunde göra åt det.
Det här ger oss massor av tid för att spela in.
Det andra som är bra med Abbey Road är att det var gratis.
I vårt kontrakt, har vi obegränsat med inspelningstid.
Det behövs inte.
Det sjunger vi nog en annan dag.
Det var faktiskt vårt hem.
Vi var där så mycket.
Vi pratade igenom vad vi skulle göra. Och…
Han sa: "Vad vi borde göra,
är att göra en skiva och liksom skicka den på turné."
Så vi började göra Sgt. Pepper.
Den börjar med en intressant…
…nostalgisk återblick av gammal vaudeville.
Och gamla goda tider.
Sen kommer "With a Little Help From My Friends".
Den handlar om gemenskap.
Nästa handlar om att fantisera.
"Lucy in the Sky With Diamonds", som är en viktig del.
Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band
-ändrade reglerna. -Koncentration.
De ville ha studion som en lekstuga.
De ville måla bilder med ljud.
Två!
En av mina bästa starter.
Dårarna började ta över dårhuset.
Vi höll på att mixa i kontrollrummet i tvåan.
Sen hade vi annat på gång i trean.
Så vi hade hela huset igång.
Det fanns så mycket utrustning här.
Så vi sa: "Kan vi spela på den? Kan vi göra det?"
De hade en Lowrey-orgel
som jag använde i början av "Lucy in the Sky With Diamonds".
En artist som hette mrs Mills hade en speciell…
Där är den!
Vi lekte med den,
vi sa: "Wow, vilket sound!"
Ett bra rock and roll-piano.
Där fanns Daniel Barenboims klassiska Steinway.
Det fanns en massa grejer.
Jag tror det är en av anledningarna till att Beatles musik alltid var intressant,
rent musikaliskt.
Jag var där kring 1962, tror jag.
"When I'm Sixty Four" roade mig. Det är en förtjusande låt.
Den sista är "A Day in the Life" som jag tycker är bäst rent poetiskt.
Den mest betydelsefulla låten på albumet, "A Day in the Life"
började på ett enkelt sätt.
Vi spelade in den första tagningen. Första gången vi hörde den.
Pianomikrofonen ska vara låg.
Ha den med som maracas.
John räknar in och säger:
"Sugar plum fairy, sugar plum fairy, sugar plum"…
Sugar plum fairy, sugar plum fairy.
"Day in the Life" blev till när John kom till mitt hus för en skrivsession.
Han hade läst tidningen.
Guinness arvtagerskas Lotus i krock
Jag tror vi skrev andra versen sen
och letade efter ledtrådar i tidningen.
STUDIO ETT OCH TVÅ, 1967 A DAY IN THE LIFE
Dog Tara för att rädda flickan?
"A Day in the Life" verkar komplicerad…
…men den är så underbart enkel som den är gjord.
De hade bara fyra saker för att sätta ihop denna vägg av ljud.
Även orkestern är på ett spår.
Det är fyra i ett rum som gör ljud tillsammans.
John sjunger melodistämman här.
Men han överdubbar sin röst sen.
Här är masterinspelningen av hans sång.
Den har ett speciellt sound.
Det är essensen i "A Day in the Life".
Sen lade jag till min bit.
Och Paul tar det tillbaka till verkligheten.
De visste inte hur de skulle knyta ihop låtarna.
De lämnade ett tomrum.
De visste inte hur låten skulle sluta.
Jag minns att vi började prata om allt möjligt.
Jag sa: "Det vore fint med en symfoniorkester.
Jag har några idéer."
Paul sa till min pappa:
"Jag tror jag vill höra en orkestral orgasm."
Min pappa sa: "Jaha. Okej, Paul."
Det var också nåt som var bra med att komma hit.
Verktygen fanns där.
George Martin, studio ett.
Allt fanns här. Så vi utnyttjade det.
Det gjorde vi på "A Day in the Life". Vi hade den stora orkestern och idén.
Jag instruerade dem alla att börja
med den lägsta tonen på sina instrument och gå upp genom alla toner
till de nådde instrumentens högsta ton.
Dessutom, spela väldigt tyst till det starkaste som går.
Men man måste avsluta rent och i takt.
De tittade på mig som att:
"Vi brukar inte få såna instruktioner."
Så George förklarade lite mer för dem.
Han sa: "Jag tror ni borde vara halvvägs här,
sen går ni till crescendot ungefär här."
Sex, sju,
åtta, nio, tio, 11, 12,
13, 14, 15, 16, 17,
18, 19, 20, 21!
"A Day in the Life."
Det här är tagning åtta, det är kören i slutet.
Kören?
De tänkte sig först en kör.
Vad är det för ton? Ska vi kolla?
Det är det värsta antiklimax nånsin.
Ett orkestercrescendo, sen…
…tre, fyra.
Sen…
De hade fyra flyglar, vi tog dem…
Vi räknade in och vi…
Javisst.
-Det var mycket bra. Tack. -Hallå?
Det blir bra som sångbakgrund.
Vi tar in musikerna nu.
Den tiden kändes speciell…
GEORGE HARRISONS RÖST
…det var sån energi och medvetenhet.
Det var som en mini-renässans.
Det var så nära slutet av kriget
och vi som hade fötts under kriget,
våra minnen var i svartvitt.
Men det blev bättre och bättre.
Under sextiotalet var det technicolor. Allt var…
STUDIO ETT, 1967 ALL YOU NEED IS LOVE
Man var här i London, som var hektiskt.
FÖRSTA INTERNATIONELLA LIVESÄNDNINGEN
Där fanns konstnärer, författare, poeter, målare.
Om man behövde ett skivomslag, kände man många konstnärer.
Peter Blake, Richard Hamilton, fanns där.
Peter Blake gjorde ju omslaget till Sgt. Pepper.
Han och hans dåvarande fru.
Hela 60-talet var så spännande.
KOM TILLBAKA MILLY!
Musiken var spännande. London var spännande.
Allt var spännande.
Jag säger alltid att jag var tacksam för att jag var med då,
för en sån tid kommer aldrig igen.
För mig var det på nåt sätt början på en resa.
Jag satt ju tre år i en skåpbil med Bluesology.
Jag var trött på det och ville göra nåt annat.
Jag ville skriva låtar.
Jag trodde aldrig jag skulle bli Elton John, sångare, låtskrivare, artist.
Så jag började jobba i studion.
"He's Heavy, He's My Brother" tagning ett.
Sätt igång…
Jag jobbade mycket här.
Ett, två, tre, fyra.
DOFTEN AV RÄDSLA 1968
Reg Dwight var en låtskrivare vi kände,
Han spelade keyboard på "He Ain't Heavy, He's My Brother"
som studiomusiker…
…jag tror han fick 12 pund för det.
Han vill nog ha mer idag.
INSPELNINGSPROTOKOLL THE HOLLIES
Nej då. Knappast. Han skulle göra det gratis.
Reg med flygeln nedanför trapporna.
Jag på trummor intill.
Vi ville inte flytta flygeln för att inte få den ostämd.
Så jag ställde trummorna bredvid Elton.
Där fanns vår basist, Bernie Calvert.
Det ursprungliga spåret. Clark sjunger den ledande melodin.
Elton räknade in.
Det finns på band nånstans.
STUDIO TVÅ, 1969 HE AIN'T HEAVY, HE'S MY BROTHER
Man hör att det är jag som spelar på skivan.
Det är min pianostil.
Jag hade tur, för så snart det blev känt att Reg kunde spela piano,
blev Reg ofta anlitad.
Jag fick betalt av Dick James Music som låtskrivare.
Femton pund i veckan.
Men extrapengarna jag fick som studiomusiker
gjorde att jag hade råd att köpa skivorna jag älskade, de var så många,
köpa lite kläder och betala hyran.
1 pianist - Reg Dwight 6 timmar - dubbel lön efter midnatt
Jag har så många minnen härifrån.
Doften av Abbey Road.
Men jag var rädd när jag kom hit in.
"Gör jag bort mig?"
Det formade mig som människa.
Det formade mig som musiker.
Jag blev bra. För jag måste vara bra i tre timmar.
Jag måste leverera.
Jag minns att jag var med på en inspelning med Barron Knights.
"Hey Jude" hade precis kommit ut.
Jag stod med Bernie.
Och din pappa kom in och sa hej till Barron Knights.
Det var första gången i mitt liv som jag sett någon så berömd.
Jag blev alldeles stel, Bernie också.
Sen bad Barron Knights Paul att spela "Hey Jude" på pianot och det gjorde han.
Bernie och jag har aldrig glömt det.
Som att: "Herregud. Vi såg Paul spela 'Hey Jude'
samtidigt som skivan kom ut."
Kan ni föreställa er?
För en ung kille från Middlesex som jag? Herregud.
Häpnadsväckande.
STUDIO TVÅ, 1968 HEY JUDE REPETITION
Det är väl en bra historia?
Bernie och jag pratar fortfarande om det.
Det var otroligt.
Så din pappa har givit mig mycket roligt i livet.
Så mycket förnöjelse.
Han hade nog ingen aning om vad det ögonblicket betydde för mig, förrän nu.
SHOWBUSINESS ÄR GRYM 1964
Jag var studiomusiker.
Jag kom hit när jag var 17, ungefär.
Sjutton, 18, 19, 20 och så vidare.
Till och med längre.
Jimmy Page, vad är en studiogitarrist?
En gitarrist som bokas för att göra inspelningar.
Inta bara enstaka gånger,
i förhoppning att få spela på hitlåtar,
man får bara ordinarie betalning.
Hur blev du studiogitarrist?
Jag vet inte. Kanske för att jag passade för det.
Ni känner mig ju som elgitarrist,
men jag kan spela akustisk gitarr också.
Jag kan spela munspel.
Jag bokades för inspelningar med munspel, bluesmunspel,
eller fingerspel på gitarr, folkmusik-gitarr,
vilket var populärt.
Och elgitarr och slidegitarr och sånt.
Hur är det att jobba med de stora namnen i showbusiness?
En besvikelse.
Varför då?
De når inte upp till förväntningarna.
En besvikelse på det hela taget, tycker jag.
Det är väl dåliga nyheter för fans som köper skivor.
Jag har gjort allt möjligt i den stora studio ett,
där de gjorde filmmusiken.
Där spelades låten Goldfinger in med Shirley Bassey,
jag var med på inspelningen.
Fioler Viola/Cello - Kör
Förlåt. Kan vi…
Tagning 11. Överdubba alltihop.
John Barry håller i det hela.
STUDIO ETT, 1964 GOLDFINGER
Det ilar i ryggraden när det börjar,
jag spelar med liksom.
De hade en enorm filmduk.
Jag skulle sjunga "Goldfinger"
till förtexterna.
Jag var inte långt från henne. Jag var nästan längst fram.
Hela orkestern bakom.
Tagning 15.
Ända till slutet hade hon en kraftfull röst.
Jag kan höra henne sjunga den sista tonen.
Sen kom vi till slutet och texterna bara fortsatte
och jag måste hålla ut på tonen.
Det var som en evighet.
Förtexterna bara fortsätter.
Och han säger: "Fortsätt, fortsätt."
Sen kollapsar hon på golvet.
Det var så dramatiskt.
Och när hon sjunger är hon så teatralisk.
Det är nåt man absolut inte glömmer. Nånsin.
De gav mig vatten, baddade mina händer med vatten…
iskallt vatten. Det var bara…
Showbusiness är grym.
Men den blev en världssuccé.
ETT BAND IGEN 1968
John, var vore du idag utan mr Epstein?
Jag vet inte.
Jag förstår att Maharishi pratade med er alla.
Får jag fråga vilka råd han gav er?
Han sa åt oss att inte bli överväldigade av sorg,
att försöka tänka glada tankar om Brian,
för alla tankar vi har om honom når honom till slut, var han än är.
EPSTEIN DÖR VID 32 Beatlesmakaren och Pop-Prinsen
Hans död orsakar en monumental förändring hos The Beatles.
Där fanns ett ankare de kunde hålla i.
Som varit med dem före berömmelsen.
Det är viktigast. Det är vad som behövs.
De behöver en referenspunkt, att veta vilka de var innan de blev berömda.
Och han är borta.
Det kan inte överdrivas. Det förändrade saker och ting.
Vi sa: "Vad gör vi nu?"
Det är vad som händer när nån försvinner ur ens liv.
Man sörjer under en tid.
Sen går man vidare och tänker: "Vi borde kanske göra så här.
Vi måste göra en bra skiva nu. Vi måste fortsätta."
Det är ett beslut om hur det ska låta.
-Jag tycker att stillsamt är bättre. -Jag också.
Den är lite sorglig.
Jag hade en liknande gitarr.
Jag hade precis skrivit den.
Ljudkillen har lagt en bit tyg här så att min fot inte ska låta.
Men på skivan hör man min fot.
Och jag…
STUDIO TVÅ, 1968 BLACKBIRD
Ja.
Och avsluta sen…
Jag har glömt formatet.
Bebe Daniels, tagning ett!
Vad gäller White Album, så älskar jag det, för vi…
Det sas aldrig rent ut, men vi ville vara ett band igen.
Min favoritlåt är "Yer Blues".
Vi tog in allt i ett rum…
…inte större än den här mattan.
ABBEY ROADS FÖRRÅD, 1968 YER BLUES
Vi rockade loss, bara.
Vi gjorde det till ett fantastiskt, tajt band.
Det är ett av mina bästa minnen.
Abbey Road var albumet jag aldrig trodde vi skulle göra.
För innan Abbey Road hade vi gjort albumet Let It Be.
Det var en ledsam skiva.
Jag förlorade kontrollen. Min röst hördes inte.
Jag tappade modet.
Let It Be splittrade dem,
så de övergav den.
Paul McCartney ringde min pappa och sa:
"Vi vill komma tillbaka och göra en skiva, som förr.
Det blir vår sista skiva."
Han sa. "Men inget slarvande."
Han sa: "Så länge ni kommer hit
och vi gör ett album som vi brukade göra. Ordentligt."
Så jag skrev låtar och ringde dem.
Han sa: "Hej, Ringo. Hur är läget?"
Vi visste att det var Paul.
Paul ringde och sa: "Hej, killar.
Vad sägs om att göra ett nytt album?
Ska vi tillbaka till studion?"
De vara ganska nöjda med att ligga och sola.
Utan honom, hade vi nog bara gjort tre album.
I stället för åtta.
Så vi gick tillbaka hit och gjorde albumet som blev Abbey Road.
STUDIO TVÅ, 1969 SOMETHING
Vi var i ett av studions kontrollrum
och började mixa albumet.
Vi funderade: "Vad ska det heta?"
Vi tänkte oss inte Abbey Road.
Vi tänkte att med nästa album åker vi till Egypten, till pyramiderna.
Eller till en vulkan på Hawaii.
Vi hade långa samtal om sånt.
Sen sa vi: "Skit i det. Vi går tvärs över gatan."
STUDIO TRE, 1969 THE END
Jag ritade en bild på ett övergångsställe med fyra personer.
Nu kan man inte köra bil där utan att det blir stopp.
Personalen kallade alltid EMI-studion för Abbey Road.
EMI INSPELNINGSSTUDIO
Men efter det här albumet…
…gjorde studiochefen Ken Townsend det officiellt och ändrade namnet.
Ken tillbringade en stor del av sitt liv på Abbey Road,
han började där som ingenjörspraktikant 1950.
Han pensionerades slutligen som ordförande 1995.
Abbey Road har alltid känts som en familj för mig.
Det är nog för att de flesta började sin karriär här
och utvecklades vidare här.
Teknikerna här har alltid varit i toppklass.
Det är deras innovationer
som gör att Abbey Road har det rykte som det har idag.
De är riktiga vetenskapare som jobbar här.
De är konstnärer på sitt sätt.
Men vi utmanade dem.
Jag tror det intresserade dem.
"Kan vi göra det? Vi har aldrig gjort så, men kanske om vi gör så här."
De är ju vetenskapare,
de försöker förstå hur enigma-maskinen fungerar.
När nån har ett problem säger de: "Gå till Lester."
Om nån behöver ett batteri, en mutter eller en bult…
LESTER SMITH TEKNIKER
…eller ett rör, eller nåt, så har Lester det."
Vad håller du på med, Lester?
En mikrofon från 1960 som nån tappat,
jag limmar ihop trasiga delar.
-Vem tappade den? -Ingen erkänner.
Abbey Road har världens bästa utrustning.
Sånt som Dark Side Of the Moon eller Sgt. Pepper håller än
för de är bra skivor, men de är också tekniskt briljanta.
De låter inte gamla.
Det är nyckeln.
STUDIO TRE, 1967 INTERSTELLAR OVERDRIVE
Syds första idé för namn på bandet var "The Tea Set."
Vi fick en spelning och de sa: "Ni kan inte vara The Tea Set.
Vi har redan ett band som heter "The Tea Set".
Då kom Syd på namnet Pink Floyd.
Vi skrev på för EMI.
Det gjorde att vi kom hit.
Vi var i Studio Tre…
…där vi är nu.
Och The Beatles var i studio Två.
Vi fick… jag skulle inte säga "audiens",
men en inbjudan att se vad som pågick.
Det var som att vi var de nya killarna och de var prefekterna.
Det är en fascinerande historia.
Herregud. Vi var i Abbey Road när de gjorde Sgt. Pepper
och vi gjorde vårt första album.
Det kom ut
och vi körde upp till ett gig i norra England i en Zephyr Six.
June Child, som körde stannade vid en parkeringsficka.
Det handlade om…
Vi satt och lyssnade på Sgt. Pepper och det var…
"Den är helt fantastisk", sa vi.
Och det var den ju.
Den befriade en hel generation unga män och kvinnor i England,
som fick rätten att skriva låtar om verkliga saker.
Och våga acceptera sina känslor.
Jag blev medlem i Pink Floyd tack vare Syd Barrett,
min föregångare och vän som hade förlorat förståndet.
Jag går inte in på detaljerna.
Det var hans band. Han hade…
Han startade det inte, men han var den stora talangen.
Han var poet och målare och en väldigt talangfull kille.
Han var två, tre år yngre än de andra,
men det var han som bestämde under sin korta tid.
Han blev sjuk så fort.
Så fullständigt borta.
Han kom aldrig tillbaka.
Det var…
Det var djupt chockerande.
inspelning
Det fina med Abbey Road på den tiden,
var att de som jobbade där
när vi gjorde den första skivan,
fortfarande jobbade där när vi gjorde Dark Side Of the Moon.
Vilket var sex år senare eller så.
Det är mycket som gör den väldigt bra.
Texterna är mycket bra
och Rogers lyriska koncept var…
Ja, jag tror att han blivit ännu bättre.
Så…
Allt det tillsammans
gjorde att det fungerade.
Och kampen…
Feedback.
…var en del av det…
Ingen fara.
…gjorde det intressant.
Gjorde att det fungerade.
Jaha.
Vad vore rock and roll utan feedback?
Det finns ögonblick av nostalgi när man tänker
"en del av grälen var otäcka",
men vi var igång igen nästa dag.
Bråken handlade om att göra det så bra som möjligt
och oenighet om hur det kunde åstadkommas.
Kan jag få en fruktpaj med grädde?
Jag vet inte. Jag var rätt packad då.
Dave ville alltid att man inte skulle kunna höra rösterna.
Jag sa: "Nej. Man måste vara…
Om man inte kan höra, vad är vitsen?"
Så var det. Det var bara…
Vi var unga och arroganta
och vi trodde vi visste precis vad och vi ville göra och hur.
Vi ville inte lyssna på bra råd halva tiden.
Så ja.
Det finns saker man måste göra.
Man måste tro på sig själv och det kan kallas arrogans.
Jag tycker det är en riktigt bra skiva.
Den är välgjord.
Och naturligtvis bidrog Rick med "Great Gig in the Sky".
Vi får inte glömma "Us and Them".
Det är en bra låt.
Jag är så glad över samarbetet med Rick från den tiden.
För han hade nåt speciellt.
STUDIO TVÅ, 1973 US AND THEM
När man gör ett album spelar man in allt separat.
Man lyssnar aldrig på helheten innan allt är färdigt.
Sen trycker man på startknappen och lyssnar på hela albumet.
Det är magiskt.
Det var det bästa tillfället att höra det.
Jag tog med den hem.
Jag spelade den för Judy, min första fru.
När den var slut,
sa jag: "Vad tycker du?"
Och hon satt där och grät.
Det känns känslosamt nu för jag tänkte: "Vi fixade det.
Ta mig tusan."
Det är så speciellt.
STUDIO TVÅ, 1973 ECLIPSE
Vi uppnådde nåt i Pink Floyd med den skivan.
Vi kunde sagt: "Vi är klara."
Som The Beatles gjorde.
Men det gjorde vi inte. Vi var för rädda.
På nåt sätt är jag glad att vi fortsatte kämpa på.
För vi gjorde en del bra jobb efter det.
VI har Wish You Were Here och Animals
och The Wall och The Final Cut.
Vi gjorde de fyra albumen tillsammans.
De är rejäla verk.
Det är…
Det är klart man är väldigt glad att vara så lyckligt lottad
att ha haft nåt som slår an hos världens musiklyssnare
så mycket och så länge
genom alla dessa nästan 50 år sedan den kom ut.
Det verkar bara…
Det är rätt fenomenalt att det går att åstadkomma.
Första gången jag mötte Fela var här i Studio Tre.
Han var en ledare. Det förstod man.
Man träffar folk som har karisma,
så man vet att de har en stark personlighet.
PRODUCENT
Men han var charmerande.
När han kom in i studion med musikerna,
blev han en annan person.
Han blev den där magiske musikmannen.
Jeff.
-Ja? -Jag vill ta…
-Vi tar det, Fela. -Sätt igång.
Det var första inspelningsdagen.
Jag tror vi spelade in det mesta av albumet då.
När det lyser rött. Nu kör vi.
Ett, två, tre, fyra.
STUDIO TRE, 1971 EKO ILE
-Nej, jag är trött. Vi lyssnar. -Det är bra.
Jag föddes 1936 och gick med i Felas band…
…i februari 1965.
Jag spelade baritonsaxofon.
Vid den tiden ville skivbolaget spela in skivan i Nigeria.
men studiorna var inte bra.
Så Fela var anledningen till att vi åkte
till Abbey Road Studios i London.
Han insisterade på att spela in
i en riktigt bra studio.
Andra gången vi var i studion, kom Ginger Baker dit.
Vi hade bestämt att spela in det albumet live den kvällen.
Får jag presentera Ginger Baker!
Applåder, alla. Kom igen.
STUDIO TRE, 1971 YE YE DE SMELL
Folk visste att vi skulle komma.
Fela själv, hade vänner.
Några av oss hade så klart vänner där,
så nyheten spreds som en löpeld.
"Fela är i stan!
-Fela är i stan med sitt band." -Ja.
FELA RANSOME - KUTI LIVESPELNING
Var inte orolig. Det räcker.
Bandet går. Vi börjar.
Ett, två, tre, fyra.
Vi hade den nu döde Tony Allen.
Allen spelade trummor.
Sen hade vi Ginger Baker, också på trummor.
Innan vi åkte,
hade vi repeterat låtarna vi skulle spela in.
Mycket viktigt,
för när man bestämmer sig för att gå in i studion,
finns hela soundet inom alla.
Den togs emot över hela världen, inte bara i Afrika eller Nigeria.
Över hela världen.
Idag är det ett faktum att Fela finns överallt.
Just det.
Vad är skillnaden mellan EMI och Titanic?
Titanic hade åtminstone ett bra band.
1979 har varit ett eländigt år för skivindustrin.
Vinsterna har rasat och grupperna från 60-talet säljer inga skivor längre.
ÅRHUNDRADETS UTFÖRSÄLJNING 1979
Jag började i maj 1979.
Många nya studior dök upp
överallt då.
COLETTE BARBER STUDIOCHEF
Ärligt talat var vi mycket dyrare.
Jag fick samtal från Ken Townsend som hade ansvarat för studion.
Han sa: "En ny grupp har köpt studion,
de har tagit hit revisorer som säger:
'Behöver vi allt det här skräpet? Vad är det?
Gör er av med det! Sälj alltihop.'"
Han sa: "Vill ni ha det?
Jag ville se till att det hamnade på ett bra ställe. Nån som tar hand om det."
Jag tog hand om mycket av utrustningen.
ÅRHUNDRADETS UTFÖRSÄLJNING Abbey Road-studion
Det var vad som hände. 1980. Vi hade så mycket grejor.
Vi hade två dagars utförsäljning. Lördag och söndag.
Abbey Road var allt för Ken.
Det var för Abbey Roads bästa. Han kämpade så gott han kunde.
För ibland hade vi inte tillräckligt mycket att göra.
Nummer ett stod tom månad efter månad.
Vi satte dit vit tejp för vår badmintonplan,
vi gick dit på luncherna.
Det gick alla möjliga rykten
att vi skulle göra om det till flera mindre rum.
Det talades till och med om att göra det till parkering.
Det tyckte jag var löjligt.
Men nån sa att de sett ritningarna.
PLAN FÖR STUDIO ETT
Så nåt måste göras.
förråd eller parkering.
Vi behövde flytta.
VEM SKULLE INTE VILJA GÖRA STAR WARS - 1980
Vår ankomst till Abbey Road var lyckad.
Det blev en underbar film. Harrison Ford var fantastisk.
Alla var glada. Jag minns den fåniga marschen…
STUDIO ETT, 1981 JAKTEN PÅ DEN FÖRSVUNNA SKATTEN
…med trumpeterna som spelade så att taket lyfte, det var kul.
Där fanns en stor inspelningsstudio i Denham.
Vi hörde att den skulle stänga,
jag tror Ken kontaktade dem om att flytta till oss.
Vi fick köpa projektorerna.
Vi hade en 35 mm projektor i Studio ett
och en 2,5 meter filmduk i Studio ett också.
Det var ännu en inkomstkälla för Abbey Road.
Vi behövde den för att överleva.
Vi älskade London allihop.
En amerikansk grupp var på väg, vi var glada att vara där.
Vi älskade det.
Hela atmosfären i studion var annorlunda.
Abbey Road var liksom nyare och ljusare,
vi trivdes verkligen.
Sen hade filmen premiär och publiken älskade den.
Allt var bra. Saker och ting fungerade.
Det var självklart att vi skulle komma tillbaka till Abbey Road.
Jag visste att du skulle komma tillbaka till mig nån dag.
John Williams och George Lucas kom tillbaka för att göra Jedins återkomst,
vilket var fantastiskt.
Delaktig i Star Wars-filmer. Vem vill inte göra Star Wars?
Jag började att jobba med partituret till Star Wars.
Det visade sig allt eftersom jag skrev,
att det behövdes en symfoniorkester.
Det går inte med en orkester med några musiker.
Vår musikchef vid Fox Studios sa till henne:
"Ni kan väl hyra en symfoniorkester i London?"
Jag sa: "Bra. Så gör vi.
Vi försöker med Londons symfoniorkester."
Det var spännande. Jag säger som jag sa då,
att det är som att köra en Rolls Royce.
Man tänker: "Wow, vilket ljud.
Vilken perfektion. Vilken balans. Vilken klang."
Det spännande var att gå till Abbey Road och höra det med en full orkester.
De spelade igenom det en gång,
för att se hur det fungerade.
6-M-7 på nytt. Tagning 106.
Det var fantastiskt. Det var som…
Det var som att öppna en julklapp.
STUDIO ETT, 1999 DUEL OF THE FATES
Vi valde Abbey Road för att det var tillgängligt och passande,
vi blev kvar där och ville komma tillbaka för att det fungerade så bra.
Det finns ingen anledning att söka sig nån annanstans.
Perfekt.
-Och… -Precis vad jag behövde.
-Bra. -Det…
Inspelningen var det roligaste. Särskilt med Johnny.
Det var som ett andra hem.
Man gick dit och man gick till kantinen,
de hade bilder på väggarna.
Man var där åtta till tio timmar varje dag.
Det är viktigt att få vara på en trevlig plats.
Kantinen är en typiskt brittisk företeelse.
Vi har det inte.
Vi har matsalar, men de serverar inte alkohol.
Det verkade inte förlänga pauserna vad jag kunde se.
Alla kom tillbaka från lunch lite mer avslappnade.
Vilket var bra.
Det här är vackert.
-Fungerar det bra? -Ja, utmärkt.
Där finns en nyckelscen.
Abbey Road är väldigt speciellt. Väldigt individuellt.
STUDIO ETT, 2005 ANAKIN MOT OBI-WAN
Rummet har ett sound. Ett eget ljud.
Det verkade inte perfekt. Det verkade för litet.
Lite som en skokartong.
Medan de gamla inspelningsstudiorna, som de vi hade i Hollywood,
var enormt stora.
Med mycket eko och rik klang,
vilket kan försämra hörbarhet av enskilda instrument.
Abbey Road verkade perfekt. Inte för mycket efterklang.
Inte så dämpat att det saknade klang.
Den har ett bra sound.
Okej, Shawn. Tagning.
Idealiskt för en sån orkester
och den sortens verk.
En gåva till musiken, måste jag säga.
STUDIO ETT, 2005 ETT NYTT HOPP, EFTERTEXTER
Jag har inte knackat i väggarna,
men hur som helst är de rätt.
Det finns ingen annan studio i London
som är i närheten, vad jag vet.
Eller kanske i världen.
Bravo. Paus.
Beatles, vi älskar er.
BRITPOP-GENERATIONEN 1996
Vi påbörjade Be Here Now 1997.
1997 var vi lite stökiga och de bad oss gå härifrån.
Det var vi rätt stolta över då. Att bli utslängda från Abbey Road är…
Rolling Stones blev aldrig utslängda.
Jag minns ett party här nån kväll.
Det var snack om att slänga ut oss. Det hände aldrig.
Jag tror inte det.
Vi slog sönder allt. Den som kommer hit och slår sönder
behöver klås upp. Eller hur?
Det borde inte ha hänt.
Anledningen till att de bad oss gå
var att vi var här en kväll, ljusen var släckta,
vi spelade alla Beatles album från början till slut i mörkret,
med extremt hög volym.
Jag tror att några grejer gick sönder.
Jag minns att vi var här sent en kväll
vi var helt utflippade,
satt i hörnen med en liten drink,
lyssnade till Rubber Soul och Sgt Pepper och så och…
Det blev inte stökigare än så.
När vi gjorde vår sista skiva ihop, gjorde vi allt här.
STUDIO TVÅ, 2007
Andra gången de kom, var vi lite bättre förberedda,
vi ordnade en myshörna i studion för dem.
Vi tog dit soffor, om de ville vila sig.
Jag minns att jag gick ner, det var vid nio på morgonen,
Liam dök upp snyggt klädd med en fin hatt.
Jag sa: "Hej, du är tidig.
Vi trodde inte du skulle komma så tidigt."
Han sa: "Jag har varit uppe länge för att välja kläder
till min första dag i Abbey Road."
Jag kommer först in och blir den siste att gå ut.
Man måste känna det.
Man kan inte bara komma in och…
"Skrik till när ni behöver mig."
Det går inte.
Man måste få in det i blodet.
I själen och så.
Det var som att gå i kyrkan, att komma till Abbey Road.
Det hade kunnat vara slutet på det.
Det var väl den sista skivan. Dig Out Your Soul.
En stor del av min skivsamling spelades in i det här rummet.
Mitt musikaliska språk föddes i det här rummet.
Min frisyr föddes här.
Det fanns inga större Beatles-fans än vi, förutom The Beatles kanske.
Det måste ha varit ett privilegium att vara i 20-årsåldern på 60-talet.
Det börjar med Beatles, sen kommer Rolling Stones,
sen The Who, sen The Kinks och sånt.
Vilken tid att leva i!
Drogerna.
Fattar du?
Eller inte. Allt som pågick… Vad det nu var.
Det gick från att ha varit krig till något…
Folk kallar det för droger, eller allt möjligt.
Minikjolar, allt möjligt,
alla bara hängde med.
Lät håret växa.
De kommande generationerna tittade mer tillbaka.
Medan den generationen kom ur krigets fasor,
det fanns ingen orsak till nostalgi.
Ransonering, blitzen. Nej, tack.
De tittade framåt.
Det tackar vi dem för,
för de gav oss den mest fantastiska musiken.
Abbey Road är inte bara en studio i det förflutna.
Det är en studio för framtiden.
Jag är kanske bara gammaldags…
… jag älskar det Abbey Road betyder i mitt liv, så jag vill berätta.
Folk lärde mig musik genom att dela med sig…
BLIVANDE STJÄRNA, IVORS ACADEMY LÅTSKRIVAR
…vad annan musik betytt i deras liv.
-Elyse. -Ja! Så uttalas det.
Ja.
Så många fantastiska rockplattor gjordes här.
Folk tror inte att det är av en slump.
De tror att det är nåt magiskt med Abbey Road.
Sanningen är att det magiska finns i artisten, tror jag.
Men artister är vidskepliga.
Och på nåt sätt, när man kommer till Abbey Road,
måste det band som skapas mellan artist och producent
skapas omedelbart.
Jag tycker att Abbey Road åstadkommer detta.
Det spelar ingen roll vad din
-musiksmak är eller… -Passioner.
Vad man brinner för…
…det finns i väggarna här.
Det är som att man kan känna doften av inspirationen.
-Som att: "Jag är i det här rummet… -Ja.
…där den där satt."
Det får en att känna sig
-som en del av Abbey Roads historia. -Ja.
Det är så spännande.
För min del, är det där skivan. Låt det vara.
Tack!
-Det är en bra start. -Det är coolt.
"Ja, herregud!"
När man gör den här filmen och samlar dessa berättelser,
har jag märkt att artister inspireras att testa kreativa gränser här.
1981 ABBEY ROADS 50-ÅRSDAG
Kate Bush gjorde sitt tredje album här
och började då producera sin egen musik.
Vi jobbade i Studio två
KATE BUSH RÖST
Den hade fortfarande rörförstärkare som Beatles använt.
Och rummet var orört sedan de var här.
Det fanns en oro att ljudet i rummet förändrats
om de skulle måla om det.
STUDIO TVÅ, 1981 SAT IN YOUR LAP
Vi gjorde videon för låten "Sat In Your Lap" i Studio två
Det var kul och första gången jag regisserade.
Så många kommersiella studior har stängt.
Men Abbey Road har inte bara överlevt, den fortsätter att utvecklas.
Studio ett byggdes för orkestrar.
Den första liveinspelningen var Edward Elgar och Londons symfoniorkester.
70 år senare, slöt Kanye West och John Legend cirkeln.
Vill du bara ha det här?
Jag kände till historien om Abbey Road.
KANYE WESTS RÖST
Det var därför det kändes viktigt.
Vi lade ner så mycket tid och kraft på…
Vi kom hit i god tid och… vi repeterade så hårt
för vi ville leva upp till traditionen.
Vi ville leva upp till mystiken i denna legendariska studio.
STUDIO ETT, 2005
Att spela i Abbey Road var…
Det är sånt
som man drömmer om som musiker eller rappare,
man fattar det bara inte.
Och när det kommer på tal, är det som att: "Wow, kan vi göra det?"
Vi hade mycket orkestrering.
Det var självklart för oss att ha med stråkar.
Jag tyckte det skulle förhöja framförandet.
Hip-hop i en annan klass.
I Abbey Road kände man sig som en konstnär i en affär för konstnärsmaterial.
Man har alla dessa färger och säger: "Jag kan göra det här!"
Att John har suttit vid det där pianot,
instrumenteringen, orkestreringen.
Jag blev så inspirerad.
Tack!
STUDIO ETT, 2021 HEAR MY VOICE
Att komma hit första gången var avgörande.
Jag tror man aldrig glömmer nåt man gör för första gången och…
Så många människor har passerat här
och gjort så mycket betydelsefull musik
som har förändrat hur man ser på saker och ting.
Det uppmuntrar till att göra ens framträdande än bättre.
Det är något med platsen.
Om man tittar närmare på det…
…är det där man gör nåt vackert som verkligen berör,
tror jag.
När man kommer till en plats med så mycket historia,
är det som om det är heligt.
Allt som passerat innan dig.
Folk vill komma hit. De vill spela in.
De vill ha Abbey Roads sound.
Man fångar bara dessa ögonblick i flykten.
Om man får kontakt med folk som betyder nåt,
som är djup och kärleksfull.
Sånt hände i Abbey Road. Det är väldigt speciellt.
Det känns som jag föddes i det hörnet av Studio två
och att Abbey Road gav mig liv och lärde mig hur man gör.
Det började här och det kan sluta här. Jag vet inte.
Men så stort är det för mig.
Studior är bra samlingsplatser för likasinnade.
Som skivaffärer och pubar,
som fotbollsarenor.
Det är där…
man hänger med andra musiker och gör musik med dem.
Det är något andligt över det. Det kan inte nog betonas.
Man kan inte ignorera Abbey Roads arv.
Det är som att man aldrig ska diska en tekanna.
Man ska lämna lite kvar av teet
för det ger smak.
Studior är lite så.
Man går till Studio två
och känner att väggarna är mättade av bra musik.
Låtarna vi spelade in här…
är fantastiska minnen.
Folk vi jobbat med är fantastiska.
Jag har underbara minnen av det.
Om väggarna här kunde sjunga.
Det är nån som söker dig.
-Hallå? -Hej!
Hej på er.
-Hur går det? -Hej.
-Bra. Vi är klara! -Bra! Vi är klara.
-Är ni klara? -Ja. Så ja.
Jag älskar er. Var rädda om er.
-Jag älskar dig också. -Hej då.
-Vi ses. -Hej då.
Gillade du nåt av musiken?
-Hej. -Fråga honom igen.
-Fantastiskt. -Jag tänkte säga att varför är du…
Jag älskar det.
Alla dessa coola människor.
Var är min bild?
Han körde nästan över honom!
Strömmen är av. Jag kan inte jobba med den här.
-Tryck på 15 ampere. Tryck på start. -Den är… Ursäkta.
Det var allihop.
Undertexter: Per Wiklund