Dneska neumřeš.
Hej? Slyšíš mě?
Budeš v pořádku.
Moje noha. Hrozně bolí.
To se vsadím, že jo.
Ale myslím to vážně.
Všechno bude v cajku.
Poušť Black Rock Desert, Nevada
Panebože. Je mi hrozná zima.
Jo, tomu se dá věřit.
I já se začínám klepat.
A ty jsi tady mnohem déle.
Máš hrozně rychlý tep. Jmenuješ se Jessica, že?
- Jesse. - Jesse.
Hezké jméno. Já jsem Colter.
- Ahoj. - Ahoj.
Jesse, osobně si myslím, že se tady potýkáme
se starou dobrou hypotermií, docela mírnou.
Představ si, že jako kluk jsem měl kámoše Jesseho.
LÉKÁRNIČKA
Byl to kluk Jesse, ne holka Jesse.
A navíc to byl kozel.
- Kozel? - Jo.
Měl jsem trochu divný dětství.
- Panebože! - To nic.
No tak, nedívej se na tu nohu.
Dívej se na mě, ano?
Teď je hlavně potřeba nezpanikařit.
To jediné, co mě táta kdy naučil, kromě stopování zvířat a lidí,
díky čemuž jsem tě mimochodem našel, je to, jak přežít.
K přežití potřebuješ
zaprvé dělat rychlá, chytrá rozhodnutí a zadruhé zůstat v klidu.
Nikdy nepropadej panice. Nikdy.
Nekoukej se na tu nohu, ano? Koukej se na mě.
Jestli chceš, zavři oči. Chceš je zavřít?
- Jo. - Dobře.
Nemohli bychom zůstat tady?
Zůstat tady?
Jasně, to bychom asi mohli.
Mohli bychom počkat na záchranáře s vrtulníkem.
Opatrně. Tak jo.
Ale tahle tvoje malá exkurze, Jesse, tě zavedla docela dost do divočiny.
Přinejlepším by to trvalo další čtyři, možná spíš pět hodin.
To by ta tvoje mírná hypotermie už zas tak mírná nebyla.
Pokud zůstaneme, tvoje šance na přežití, včetně toho, že ti zůstane noha,
je tak 15 nebo 20 %.
Ale, Jesse, poslouchej mě.
Když mi dovolíš ti tu nohu zafixovat a opatrně tě odtud odnést,
tak se tobě i tvé noze šance mnohonásobně zvednou.
- Zvednou? - Jo. Na nějakých 90 až 95 %.
- Zvednu tě, ano? - Dobře.
- Tak jo. Jdeme na to. - Dobře. Děkuji.
Přežiješ. Budeš v cajku.
- Přežiju. - Tak hurá domů.
Dobře.
Říkal jsem jí to. Že je to moc riskantní.
Že na vícedenní výšlap není připravená.
Cestou není dost záchytných bodů.
- Ale Jesse je... - Tvrďačka.
Statečná tvrďačka, co jenom malinko sešla z cesty.
To se stává i těm nejlepším.
- Nevím, jak se vám odvděčit. - Ta odměna bude stačit.
Padesát táců, že?
Jasně. Jo. Samozřejmě, chlape.
Hotovost bude ideální.
Ale beru i šeky nebo platby přes Venmo.
Jo, já to jenom musím probrat s Jessinými rodiči.
Odměna byl můj nápad, ale řekli, že ji zaplatí,
když si o ni někdo nakonec řekne.
Jak jsme si řekli, Dereku, odměna je závazná od chvíle,
kdy hledanou úspěšně přivedu. Takže, Jessini rodiče, povídáš?
Tak jim zavoláme.
Nazdar, to byl dobrej fofr.
Občas jsou nám bohové nakloněni, Velmo.
Jak to jde v Denveru?
- Odměna klapla? - Ano, Teddi, klapla.
Hotově?
Visou.
Říkala jsem, že poplatky na kreditce jsou děs.
Zlato, dej mu chvilku pokoj. Zrovna někomu zachránil život.
Já vím. Celá pyšná. A tak dále. Visa.
Odvraťte zrak, dámy.
Ale prosím tě.
Aspoň litr dáme bokem na servis.
Za chvilku budeš na 15 000 kilometrech.
Ale šlape jak hodinky.
Jasně, protože tě nutím jezdit do servisu.
Ne. V žádném případě.
- Říkala jsem, že nemůžeme... - Ale je z útulku. Jmenuje se Chlupačka.
- Jako chlu-PACKA? - Dalšího psa nepotřebujeme.
- Už tak jich máme moc. - Nic takového jako moc psů neexistuje.
Dámy, tak jaká, máte pro mě další kšeft?
- Dělám na tom. - Dobře.
Hele, Coltere.
Někdo se po tobě sháněl, ale ne kvůli práci.
Prý nějaký starý známý z...
- Počkej, jak to bylo? - Ďáblovy soutěsky.
Jo, z Ďáblovy soutěsky. To je ono.
Chceš na něj číslo? Bylo to 682 555...
- On vám volal? - Jo.
Prý zkoušel tebe, ale nezvedal jsi to.
Řekla jsi mu, kde mě najde?
No tak, vždyť mě znáš.
Kdyby volal znovu, ignorujte to.
Tady má někdo ale náladu.
Zmeškaný hovor
- Prosím? - Máš propisku?
Dvacet tisíc za informace, které povedou k nalezení
Gilberta Browna, 14 let.
Údajně se má nacházet v doprovodu rodiče, který ho nemá v péči. Edward Brown.
Naposledy viděn v pátek brzo ráno
před rodinným domem v Klamath Falls v Oregonu.
Odměnu nabízí matka a nevlastní otec,
Sarah a Mark Rileyovi.
- Bez urážky, ale... - Kdekdo vám kvůli té odměně volá.
Kdosi tvrdil, že se Gil vrátil na svou domovskou planetu.
Budu hádat. I tak chtěl vyplatit.
To není můj případ.
Jsem profesionál. Živím se tím.
Sbírám odměny za nalezení vypsané policií nebo občany.
To není úplně běžná práce, co?
Nikdy jí nemám nedostatek, pane. Každý něco hledá.
Zní to hustě.
Ono to fakt husté je.
Neúčtuji žádné poplatky, nechci proplatit žádné náklady
a vyplacení odměny je závazné pouze v případě úspěchu.
Zní vám to dobře?
Dobře.
Gil by měl být se svým biologickým otcem, že?
Jo. Ale Eddie Gilovi v životě nefiguruje.
Rozvedli jsme se, když měl Gil
pět let a od té doby nejsme v kontaktu.
- Vůbec? - Přesně tak. Ani slovo.
Ani slovo.
- Ptá se na něj Gil někdy? - No jasně.
Ale řekli jsme mu pravdu.
Nevíme, kde Eddie je a co dělá.
Nechtěli jsme Gila vystavit jeho životnímu stylu.
Nevzala jsem si žádného vraha, nebo tak něco.
Jen lítal v drogách. A nějaké drobné krádeže.
Znáte JUUL? Ty vaporizéry?
Šest měsíců seděl, protože jim vykradl prodejnu.
Takové věci.
Když nejste v kontaktu, jak víte, že je s ním?
Gil a jeho nevlastní brácha mají společný pokoj.
Jo. V pátek odjel šíleně brzo na kole.
Slyšel jsem, jak vstává, tak jsem se ptal, kam jako jde.
Říkal, že se uvidíme ve škole, ale že jde na snídani se svým taťkou.
Se svým skutečným taťkou.
Gil si toho o něm vždycky spoustu maloval.
Snažil jsem se mu být dobrým otcem.
- Jsi mu dobrým otcem, Marku. - Ale nejsem ten, kterého chce.
S čímkoli dalším vám pomůže Sarah.
- Můžeme? - Jo.
Tak jak to funguje? Čím začnete?
Sarah, já... Můžu vám tak říkat, že ano?
No jistě.
Začneme tím, že mi povíte, proč lžete.
STOPAŘ
- Lžu? Pane Shawe... - Coltere, prosím.
Coltere, já netuším, o jakém lhaní tady mluvíte.
Tvrdíte, že jste s Eddiem od rozvodu nemluvila.
A že byl zatčen za vyloupení prodejny JUUL,
ale JUUL před devíti lety ještě neexistovali.
Mám postřeh, je to moje práce. Podíváme se ke Gilovi do pokoje?
Jasně. Tudy, prosím.
Ano, jsem v kontaktu s Eddiem.
Ne moc, ale někdy ano.
Před pár týdny mi poslal e-mail, že se dal konečně dohromady.
Že si dává život do pořádku.
A chtěl mluvit s Gilem.
- Nechala jste ho? - Ano.
Gil vždycky říkal, jak moc mu táta chybí.
Jak moc by si ho přál znát.
Tak si chvilku psali.
Nenapadlo mě, že ho unese.
Sarah.
To spolu byli kempovat.
Asi jediná věc, kterou se svým synem kdy dělal.
- Nevadilo by, kdybych si ji vzal? - Ne.
Hodila by se mi Gilova fotka.
Třeba ze školy. A jeho telefonní číslo.
Měla jsem Markovi říct o Eddiem a o tom, že chce kontaktovat Gila,
ale bála jsem se.
Bála jste se.
Že se naštve? Že dojde na násilí?
Bože, to ne.
Že mu tím zlomím srdce.
Vydržte, přinesu vám tu fotku.
Seš v pohodě, Coltere.
Seš v cajku.
Nikdy nepropadej panice.
To je ono.
- Zdarec, jak je? - Potřebuju pomoct.
Mám se skvěle, Coltere, fakt dík za optání.
Bobby, hoří to.
S tebou je to tak vždycky, ne?
Pohřešuje se náctiletý kluk. Utekl se svým biologickým otcem.
Potřebuju všechno, co najdeš.
- Jdeš pozdě. - Adresy, pseudonymy, čísla.
- Jmenuje se Edward Brown. - Nic obecnějšího k mání nebylo?
John Smith zrovna nemohl, co?
Budeš mi dávat sodu, nebo pomůžeš?
Pořád se ještě rozhoduju.
Druhým jménem Monroe.
Narozen někde v Indianě, aspoň to tvrdí jeho ex.
S tím se dá pracovat.
Taky budu potřebovat jednu konverzaci z mobilu.
Zvládneme to bez toho telefonu?
Jasně. Ale dostáváme se tím na hranu zákona.
- Bude tě to stát dvakrát tolik. - Dvakrát?
Neměl bych ti připomenout,
že beze mě bys tu už nebyl?
Připomínáš mi to pokaždé, když voláš.
- Fajn. Dvakrát tolik. Seš hroznej. - Ne, jsem skvělej.
A proto mi pořád voláš.
Coltere. Ozvi se mi. Musíme si promluvit.
No tak. Musíme jít. Honem!
Russelli.
Bez mámy jít nemůžeme.
- Nikdy mi neodporuj! - Hej!
Tati!
MRKNI SE DO E-MAILU!
Nemáš zač.
Tak se ti podíváme na zoubek, Eddie.
- Zdar prťavče, hádej kdo? - TATI?!?!? OMG!
- nedáme scuka - Anoooo - na 100 %
Neříkej o tom mámě
- Kde se potkáme? NEMŮŽU SE DOČKAT - BURGER BIN, 6:30
Vítejte v Burger Binu, co pro vás?
Nic, děkuji. Řeknete mi, prosím,
v kolik hodin v týdnu otvíráte?
To netuším, chlape.
Netušíte, kdy otvíráte?
Chcete něco jíst?
Co ta bezpečnostní kamera u výdejního okénka?
Zůstává přes noc zapnutá?
Kámo, já netuším.
Snažím se najít pohřešované dítě.
Moc rád bych si ten záznam prošel, kdyby to šlo.
Hele, Patty?
Jasně. Zdravíčko.
Mohl by se tenhle chlápek podívat na záznam z kamery?
To bych musela probrat s vedením.
Jak dlouho by to tak trvalo?
To úplně nevím. Pardon, ale kdo jste?
Víte co? Nechte to být.
V pohodě. O nic nejde. Díky.
Dobrý den. Co pro vás?
Haló! Pane! Tam nemůžete!
Promiňte!
Haló, pomůžete mi, prosím?
Ještěže jste tady. Prostě tam nakráčel.
- Pane! - Jen chviličku!
Archiv záznamů z kamer
Je vevnitř.
- Vyjděte ven. - Vydržte chvilku.
No tak.
Tak šup, kamaráde. Honem pěkně ven.
Jo, hned to bude.
Počkejte.
To by myslím stačilo.
- Vyjděte ven. - Hned to bude.
- Našel jste ho? - Sarah, poslouchejte.
Sarah, poslal jsem vám fotku.
- Viděla jste ji? - Panebože. Co?
Sarah, podívejte se na tu fotku.
- Jdeme dovnitř. - Dejte mi chviličku.
Panebože.
- Poznáváte ho? - Ne! Nepoznávám.
- Zůstaňte, kde jste. - Gila neunesl jeho otec.
Co to krucinál?
Ticho. Nechte toho.
Klídek, ještě není ráno.
Volá Colter.
Ano, Coltere? Jo?
- Je v base. Jo, vydrž. - Co?
- Všechno zařídím. Jen si najdu propisku. - Na co?
Jo? Jasně.
Zvládneme dostat právníka na severozápad?
- Dneska? - Samozřejmě.
Vydrž, postarám se o to.
- Postarám se o to, Coltere. - Ne.
Fajn. A ona by chtěla dalšího.
Tak jo. Strážnice Amini, že?
Tohle je trošičku přehnané.
- Trochu mě to vzalo. - Kladl jste odpor při zatčení.
Odpor? Ne, nekladl jsem odpor.
Zdráhal jsem se. Trochu jsem se zdráhal.
Otočte se doprava, prosím.
Poté, co jste se vloupal do Burger Binu.
Nevloupal jsem se tam. To vyzní hrozně negativně.
Otočte se doleva.
Pracuju na případu pohřešovaného dítěte.
To už jste říkal. Sbíráte odměny, že? Jste žoldák?
Ne. Preferuju „odměnista“.
To slovo existuje?
Podívejte se na ten záznam.
Chlapec si myslel,
že se setká se svým otcem. Nebyl to jeho otec.
Musíme najít toho muže ze záznamu.
Pardon, ale vy mi udělujete pokyny?
Znělo to, jako že mi udělujete pokyny.
Ne, to nedělám. Možná jo, ale...
Běží nám čas.
Proč vás to zajímá?
Ten záznam jste našel vy, že?
Takže když to dítě zachráníme,
ty informace povedou k jeho nalezení.
- No a? - Takže dostanete zaplaceno.
A o to vám jde, ne?
Jdeme.
Kdy mi vypíšete kauci?
Až vás oficiálně obviní. Ve čtvrtek, možná.
Ve čtvrtek?
Jasně. Díky, Same. Ne, já to chápu.
Ne, díky, Franku. To mě moc mrzí.
- Frank Davis nemůže? - Je po smrti.
To byl Frank mladší.
Reenie! Jak se ti daří?
Jo. Uhodla jsi. Colter.
Vydrž chviličku, Reenie.
- Co blbneš? - Reenie poslat nemůžeme.
- Zakousl by nás. No tak. - Co? Proč?
To je skvělé, Reenie. Mrkni za minutku do mailu, ano?
Tak jo. Měj se.
Fakt nás zakousne.
Panebože.
- Reenie! - Ne.
- Co? - Ty se mnou mluvit nebudeš.
Nejsi má právnička?
Dobré ráno. Reenie Greeneová.
Právní zástupkyně toho patologického narcisty tamhle v cele.
Měla bych ho dostat ven, ale nevím, jestli se mi vůbec chce.
- Reenie. - Ani muk.
My se totiž už nějaký ten rok známe,
ten pohledný idiot a já.
Ale když jsme se viděli naposledy,
hnala jsem se přes půl světa do rozkošného Akronu v Ohiu,
kde jsem ho úspěšně zbavila obvinění z manipulace se svědky,
což, pokud byste to nevěděl, není žádná právničina pro zelenáče.
A pak se něco stalo.
Bylo to jinačí.
Šli jsme na večeři, víno teklo proudem... No znáte to.
Jste přece světák.
A víte, kdo se v noci zdekoval jako nějakej školáček?
Mohl bych prosím doplnit kontext?
Ne. To bylo až potom, co jsem mu naprosto jasně sdělila,
ještě než se začaly odhazovat svršky, že má tu čest
s prvotřídním zbožím z práv na Harvardu,
ne s nějakou okatou slepičkou někde z dědiny.
Reenie, měl jsem práci.
Z nemocnice unesli ženu.
- Ticho tam. - Vybil se mi telefon
- a zůstal jsem trčet... - Dobře, tak já asi zase půjdu.
Ne, Reenie. Počkej.
Promiň. Omlouvám se.
Omluva nepřijata.
Nezařídíš mi slyšení?
Zrovna jsem se z něj vrátila.
- Cože? - Expřítel mé sestřenky Angely
asistuje soudci na okresním soudě,
tak nás tam nacpala hned na ráno.
Takže můžu jít?
Ozvu se ti, až budu vědět datum soudu.
Pár dní zůstanu tady ve městě.
- Mám se zastavit? - Panebože, jen to ne.
Podívám se do muzea letectva v Pine Grove
a něco pořídím tátovi, když jsem vlastně takový jejich spratek.
- Vyrůstala jsem na leteckých základnách. - To jsem nevěděl.
Jak bys taky mohl? Nikdy ses nezeptal.
Neignoruj mě, Coltere. Něco potřebuješ vědět...
Jak jste se dostal ven?
Podívala jste se na ten záznam?
Ano, podívala.
Měl jste pravdu. Neunesl ho Eddie Brown.
- Vyhlásili jste... - Vyhlásili jsme po něm pátrání.
Skvělé. A Gilovo kolo?
Nalezeno v popelnici na Lincolnské. Hledáme otisky prstů.
- A jeho rodina? - Co prosím?
Poslali jste k nim domů někoho?
Aby se všichni cítili bezpečně?
Mají dalšího kluka.
Ne. Ano, to by bylo pozorné.
Jsem překvapená.
Že jsem v tom dobrý? Když jsem přece jenom žoldák?
Překvapená, že se vůbec zajímáte.
Přesně vím, co se vám teď honí hlavou.
Jen buďte opatrná. Víc snad říkat nemusím.
Hochu, volal jsem ti tak tisíckrát. Mělo to hořet, ne?
- Byl jsem v base. - Něco, co by stálo za řeč?
Vloupal jsem se do fast foodu a zabarikádoval se jim v kanclu.
To zní jako ty.
Našel jsi Eddieho Browna?
Jo. Ale bacha, není žádná šance, že by toho kluka mohl unést on.
To mi došlo.
Někdo se za něj vydává. Někdo, kdo ho zná, a umí jeho kluka ošálit.
Oprava. Kdo ho znal.
- Co prosím? - Někdo, kdo ho dobře znal.
Eddie před šesti měsíci zemřel.
Termínu „dům na půl cesty“ zrovna moc neholdujeme, pane Shawe.
Jsme rezidenční centrum pro návrat do společnosti.
Tito muži jsou tady proto, že jim to stát nakázal
jako podmínku jejich propuštění.
Pánové? Návštěva.
Eddie? Jo, toho všichni znali.
Pobyl tady docela dost. Říkávali jsme mu „pane starosto“.
Jo, starosta ničeho.
Pamatuju si, když odcházel posledně.
Říkal, že už se ničeho ani nedotkne.
O tři dny pozdějc se předávkoval a umřel.
Co tenhle?
To je Jack Horvath. Hrozný kvítko, tenhle chlápek.
- Znal Eddieho? - Říkal jsem, že ho znali všichni.
Napadá vás, proč by měl Jack Horvath chtít unést jeho syna?
Vydával se za Eddieho a sbalil jeho kluka.
Ty podělaný prachy.
Jo.
- Jo, to bude ono. - Jo.
Jaký prachy?
Jedna jeho povídačka.
Jednou za čas vždycky spustil.
Že až se konečně dostane ven,
půjde vykopat svý prachy.
A my do něj šťourali, že: „Jaký prachy?“
Prý měl zašitejch pár set tisíc za nějaký drogy.
Zakopal je v... Kde že to bylo?
V Sun Pass State Forest. Někde u jakési louky.
- Jo. - Ale žádný prachy tam nejsou.
Přesně. Ale tvrdil, že je zakopal na speciálním místě,
na který nikdy nezapomene,
protože tam strávil nejlepší den svýho života,
když vzal svýho kluka kempovat.
Záznamy ukazují, že Horvathův pickup vjel do lesa Sun Pass v pátek v 16:45.
Lze předpokládat, že tam s Gilem stále je a hledá zakopané peníze.
Státní policie je připravena zasáhnout.
Sun Pass má snad osm tisíc hektarů.
- Jak ho chcete najít? - Máme vrtulníky.
A spoustu zkušených strážníků.
- Najdeme ho. - Ne.
Jít na to zhurta se nevyplatí.
Ten muž je prokazatelně násilnický a nestabilní.
Teď už i vyčerpaný a zmatený.
Kdo jste? Co to má být?
- Dělá odměnistu. - Koho že?
Nebezpečné zvíře nesmíte obklíčit. Když tam vlítnete,
může udělat cokoli.
Půjdu já. V tichosti ho vystopuju.
Dostanu Gila z nebezpečné situace
bez nutnosti riskovat zapojení zbraní.
Vždyť nevíte, kde jsou.
Možná, že vím. Poznáváte to tady?
- Jo. - Tak počkat.
Nemůžeme se rozhodovat
podle nějakého lovce pokladů.
Bez Coltera bychom se takto daleko nedostali.
- Že? - Ano.
Můžeme to udělat po jeho?
Dám vám dvě hodiny.
Ani minutu navíc.
Tak jo, musím to vědět.
Jak se z člověka stane lovec odměn?
Nikdy nemám nouzi o práci. Každý něco hledá.
To máš naučené, že?
Svoji chytrou, okouzlující repliku, kterou všem odříkáváš.
Ale na otázku jsi mi neodpověděl, že ne?
No tak, proč trávit život na cestách a řešit problémy ostatních?
Neměl jsem úplně typické dětství.
Oba rodiče přednášeli na Berkeley,
ale pak se něco semlelo s tátou.
Něco, co se dětem nevysvětluje.
Tak nás přestěhoval mimo civilizaci.
Do jedné chaty.
Byl to spíš takový uzavřený pozemek, kousek od lesa Sierra National Forest.
Bylo to dobrodružství.
A nevím no, táta začal mluvit o tom,
jak se ho nějací lidé snaží dostat.
A že musíme být připravení.
Naučil nás, jak stopovat,
jak lovit.
Naučil nás, jak bez jištění lézt po skalách v Ďáblově soutěsce.
A jednou byla máma někde pryč.
Mně bylo 15, Russellovi čerstvých 18.
Mé sestře, Dory, bylo devět.
Musíme jít. Honem, kluci.
- Jsou tady. - Kdo je tady?
- Jdeme. - Kam to jdeme?
Popadněte batohy. Víte, co máte dělat.
- Ale máma tady není. - Najde nás, zlatíčko.
Bez mámy jít nemůžeme.
Nikdy mi neodporuj!
Nech ji na pokoji!
Tati!
Omlouvám se.
Jsem idiot. Oni jdou po mně.
- Půjdu sám. - Tati!
Tati, počkej.
- Tati! - Nech ho jít, Coltere.
Ne!
Bude lepší, když se už nikdy nevrátí.
Jde to s ním z kopce, to přece vidíš.
Bylo by lepší, kdyby umřel.
Jak můžeš tohle říct?
Fajn. Ty tady počkej s Dory. Já ho přivedu.
Za hodinu se vrátila máma.
Ale oni pořád nikde, tak jsem vyrazil tátu hledat.
Ale nenašel jsi ho.
Byla tma a byl jsi jen kluk
a navzdory tomu, jak vás trénoval, jsi ho nedokázal najít a on zmizel.
A proto trávíš zbytek života tím,
že pomáháš ostatním hledat, co ztratili.
Ne, naopak.
Našel jsem ho.
- Coltere... - Jsme tady.
Asi dva a půl kilometru tudy.
Hele, Coltere.
Dávej na sebe pozor.
Gile.
Jsem Colter, poslali mě tví rodiče.
Abych tě přivedl zase domů, ano?
- Opravdu? - Jo.
Ruce vzhůru! Zahoď tu bouchačku!
- Na kolena. - Ty budeš Jack, že?
To nic. Seš v pohodě? Já taky.
Ruce za hlavu. Fofrem.
Vím, jak se cítíš. Seš nakrknutej, co?
Kluk tě sem vytáhne, že ti ukáže
nějaký spešl místo, kde Eddie zakopal ty peníze.
Ale kopeš tady už pár dní, co?
Začíná ti to docházet. Žádný prachy tady nejsou.
Celý to bylo zbytečný.
- Kdo kurva seš? - Nejsem polda.
To je teď důležité.
Ale tohle, tohle je únos.
To víš, že ano? Únos a těžký zločin za použití střelné zbraně.
Když tě čapnou, už nikdy se ven nedostaneš.
Ale mám i dobré zprávy.
Poldové mi dali dvě hodiny, než sem všichni naběhnou.
Teď se jen opatrně podívám na hodinky.
Ano? Fajn.
Dobrý, Jacku.
Vypadá to dobře. Máme ještě půl hodinky.
No a?
Uděláme to takhle, jo? Ty mi hodíš klíče od těch pout.
Já vezmu Gila a ty odtud fofrem zmizíš, než sem vlítne celá kavalerie.
- Potřebuju ho jako rukojmí. Nic nemám. - Co když se mu něco stane?
Jacku, co když umře? To se pak bavíme o vraždě. No tak.
Hoď mi ty klíče a zmiz, dokud máš ještě půl hodiny.
Myslíš, že to dám?
Myslím, že když vyrazíš hned,
máš tak pěti nebo desetiprocentní šanci, že ano.
Ale když se tady zjeví poldové
a ty budeš klukovi mířit na hlavu,
na 100 % skončíš za mřížemi.
Nebo hůř, pod drnem.
No tak. Hoď mi ty klíče.
No tak.
Dobrý.
- V pohodě? - Jo.
Tak jo. Vypadneme odtud.
Ten zmrd.
- Ušil jsi to na mě! - Počkej. Co?
Měl jsem ještě půl hodiny!
- V pořádku? - Jo.
Pevně se drž.
Nezvedej se.
Vystupte s rukama nad hlavou!
Je po všem, Jacku.
Skončil jsi.
Jo, já vím.
- Zůstaň ležet. - Potřebujeme posily.
Seš v pohodě?
- Jo. - Tak jo.
Tak jo. Budeme v pohodě.
Ale bude to chvilku trvat.
Přistanou s tím vrtulníkem, nebo vyšlou lodě na vodu.
Bude to ještě tak půlhodinka.
Pokud to auto ovšem nespadne dolů.
Umíš dobře plavat?
- Jakž takž. - Jakž takž.
Jakž takž je v pohodě.
Já umím plavat dost dobře. Ale blbý je, že mě postřelil.
Krvácím, takže jsem každou chvilkou slabší a slabší.
Celkem brzo už nebudu vůbec schopen plavat,
- ale kdybychom se pustili teď... - Pustit se?
Kdybychom se pustili teď,
máme hádám skoro 95% šanci, že nás oba dostanu do bezpečí.
Čím déle budeme čekat, tím menší ta šance bude.
Věříš mi?
- Jo. - Tak jo.
Pustíme se na tři.
- Buď statečný, ano? - Dobře.
Raz, dva, tři.
OBLASTNÍ NEMOCNICE
Hele, došla mi trpělivost, jo?
Pardon, že vás to semlelo.
Co ten kluk, co málem umřel?
To vás taky mrzí?
Ahoj.
Zdravím.
Tohle je pro vás.
- Zasloužíte si to, Coltere. - Díky.
Díky moc. Ale přišel jsem se podívat na Gila.
Jak ti je, kamaráde?
Umřel mi táta.
Jo.
Můj taky umřel.
Ale ty máš něco, co jsem já neměl. Kurva dobrýho otčíma.
Sakra. Pardon.
Sakra dobrýho nevlastního tátu. Máš kolem sebe spoustu dobrých lidí.
Neboj se o ně opřít.
- Budeš v pohodě. - Děkuji.
- Prosím? - Seš to ale klikař.
Něco jsi musel udělat správně, protože místní už tě lynčovat nechtějí.
Seš svobodný muž.
To jsou super zprávy.
- Hele, Reenie, chtěl bych... - Nech si to, drahoušku.
Víš, co máš za problém, Coltere Shawe?
Seš hrozně moc zajímavej,
ale většina mé práce není.
To, kamaráde, je tvůj problém.
- Díky? - Vyřiď těm svým dvěma krotitelkám,
ať příště volají rovnou mně.
Nenechám toho. Musíš si mě vyslechnout.
Tak jo, teď ty.
- Co já? - Tvůj příběh.
Jak se z takové ženy stane policajtka?
- Co jako? - Zmlkni.
Co se stalo?
Nestihla jsem to. Chlupačku už adoptoval někdo jiný.
To je ale hrozná škoda.
Nevyžívej se v tom, Teddi. To není pěkné.
Panebože.
- Jako opravdu? - Budou s tebou problémy, úplně to vidím.
Panebože.
- Ty jsi nejlepší! - Však ty taky.
- Díky. - Ale jo.
- Ale už to fakt je moc psů. - Není.
- To neexistuje. - Koukej na tohle.
Něco pro našeho kluka.
Koho to tam máš?
Vydržte chvilku.
Podívej, já...
Já to chápu.
Tak jo. Co tam máme?
Pan doktor Sam Lookingbill,
trojnásobný otec, 42 let, kardiolog.
Od pondělí ho pohřešují u něj na klinice v Colorado Springs.
Tati!
Russelle! Cos to provedl?
Coltere.
Měl ses ozvat, že přijedeš.
Mami.
Co je? Co se stalo?
Volal mi Russell.
Tys mluvil se svým bratrem?
Ne, nevzal jsem mu to. Ale nenechá toho.
Zajímalo mě, jestli se ti taky ozval.
Ne. Neozval.
Tvrdí, že něco musím vědět.
Mami, jestli něco víš o tátovi nebo Russellovi,
co bych taky měl vědět, musíš mi to říct.
Ty mi hlavně musíš věřit.
Zablokuj to číslo. Ignoruj ho.
- Mami. - Coltere, poslouchej mě.
Za ty roky jsem toho po tobě tolik nechtěla.
Nech to plavat.
Kvůli nám všem.
Nech to být.
Teď se pojď dovnitř najíst.
Hádám, že přes noc zůstat nemůžeš.
Vyrážím do Colorado Springs.
Jasně.
České titulky Tereza Šplíchalová