Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
CU OCHII PE STRĂINI
Toţi, la semnalul meu.
Când vedeţi mesajul "râs", să râdeţi cu toţii.
Acelaşi lucru pentru solicitarea de aplauze, să aplaudaţi cu toţii.
Aţi înţeles? Toate telefoanele mobile, pe silenţios.
Luaţi loc. La locurile voastre!
Găsiţi-vă locurile.
Va fi o pauză pentru toaletă. Deocamdată, aşezaţi-vă la locurile voastre.
Linişte!
Suntem pe cale să începem.
Bună ziua! Da, Juanjo, ce este?
Ultimele retuşuri pentru machiaj.
Sunetul e pregătit.
La semnalul tău.
Suntem gata. Emisie în 20 de minute.
Dacă tata m-ar vedea aici, ar muri de ruşine.
De ce?
Considera că e un program mizerabil.
Îi plăcea să-l urmărească pe Iñaki Gabilondo.
Cu siguranţă.
Înţeleg...
Iñaki nu a reuşit să ajungă. Va trebui să te mulţumeşti cu mine.
Bine?
Cinci... patru...
El e gazda voastră, Sergio O'Kane!
Bună seara!
În această seară, avem alături de noi un invitat special.
Bine ai venit, Damián! Mă bucur că ai putut să ni te alături.
Mulţumesc foarte mult. Mă bucur să fiu aici.
Eşti pregătit să spui tot adevărul şi numai adevărul?
Venind la muncă în acea zi, habar n-aveai ce te aştepta?
N-aveam nicio idee.
De cât timp lucrai acolo?
De 20 de ani.
Aproape jumătate din viaţa mea.
Am început foarte tânăr, ca ucenic.
Tata a fost dezamăgit că nu am mers la facultate.
Am urmat o şcoală tehnică.
Am fost mereu îndemânatic, aşa că asta am făcut.
Hei, amice! Mulţumesc.
Ce este conştiinţa?
E produsul minţii omului, cea mai mare invenţie a evoluţiei...
Damián? Vii în biroul meu?
- Lasă-mă să termin asta. - Nu.
Acum, te rog!
Damián, ce s-a întâmplat?
Damián?
Ce naiba?
Damián!
Întoarce-te aici!
Unde te duci?
Întoarce-te aici!
Damián!
Haide!
Damián! Vino înapoi! Ce naiba?
- Cine l-a primit? - Eu.
Eşti sigur? Cunoscându-te...
Da, haide.
Stai, ia asta.
Să lipim uşile cu bandă adezivă ca să nu se deschidă.
Nu putem să-l dezmembrăm?
E prea vechi. N-am putea să-l asamblăm la loc.
Este greu ca naiba!
E din lemn masiv, lemn adevărat, ca pe vremuri.
Să mergem!
Aşteaptă aici, închid poarta şi vin la tine.
Bine, hai să facem asta!
Îl prind de aici...
- Aveţi grijă. - Bineînţeles.
Prinde-l de acolo.
Ridică-l la trei.
Unu, doi, trei...
Stai, pune-l pe o parte.
- Aşa... - Am înţeles.
Pe o parte, ţine-l!
L-am prins.
Un pic mai mult.
O să se rupă în două...
- Nu vă lăsaţi. - Am înţeles.
Gata.
Pe aici.
- E o uşă mai mare? - Nu.
Să mergem!
Atenţie la colţuri. Urmaţi-mă, îl ducem la etaj.
Haideţi!
Să scoatem uşile...
Îl puteţi aşeza în faţa celuilalt dulap.
- În faţa ăstuia? - Da, mulţumesc.
Bine, jos!
Aşa...
Mulţumesc, pot să vă ofer ceva?
- Sigur, mulţumesc. - Veniţi jos.
- A fost greu. - Da, dar am reuşit.
- Mulţumesc. - Nicio problemă.
Aveţi grijă.
Alo?
Bună!
- L-au adus. - Minunat.
Îl vrei acolo? Nu în altă parte, unde nu blochează celălalt dulap?
Nu...
Am discutat deja acest lucru.
Blochează un dulap întreg,
pe care nu-l putem folosi acum.
Avem destul spaţiu în casă.
Nu-ţi place.
Da sau nu... Pur şi simplu, nu văd rostul.
E cineva acasă?
Bună, suntem sus!
Isuse!
- Ca într-un film. - Da.
Un film de groază.
Tată...
Este doar o glumă...
Nu a fost o glumă, María?
María? Lasă telefonul.
Da, a fost o glumă. Dulapul e frumos.
Mă gândeam că poate nu este al bunicului tău,
ci doar un dulap care seamănă cu el.
Nu.
María, uite!
Vezi semnele astea?
Asta e înălţimea mea de la cinci, la zece ani.
Ce sunt celelalte?
Astea sunt...
Ale fratelui meu Jorge.
Mă ocup de cină.
Să ne oprim aici, Damián,
ca să-ţi pun o întrebare.
Ce ai simţit când erai ascuns sub pat?
Cred că am fost curios.
Mi-a stârnit interesul ce am auzit.
La ei doi sau doar la ea?
Da, mai mult despre ea.
De ce?
De ce să te intereseze o persoană şi alta nu?
Nu ştiu.
Într-un fel, a fost ca şi cum...
O cunoşteam deja.
Bine...
Azi m-am întâlnit cu psihiatrul meu.
Da?
Şi?
Mi-a schimbat medicaţia.
Asta e bine, nu-i aşa?
Nu te interesează ce-ţi spun.
Da, bineînţeles că da.
Medicamente... ce a spus?
Nu contează. Noapte bună!
Noapte bună!
- Te duci s-o trezeşti pe María? - Da.
María, e timpul să te trezeşti.
Grăbeşte-te, María.
Ne vedem mai târziu.
- María, grăbeşte-te. - Vin acum.
Serios? Ai spălat vasele?
Da.
Au o maşină de spălat vase, dar îmi place să le spăl.
Mă ajută să-mi limpezesc mintea.
Eşti un pic... enigmatic, nu-i aşa?
Nu ştiu, dar spălatul vaselor m-a liniştit.
- Mi-a oferit linişte sufletească. - Linişte sufletească.
Da...
Alo?
Fede?
María?
La ce te gândeşti?
Despre cum mâna ei...
Era la o palmă de mine.
Dar, de fapt,
ne aflam în dimensiuni paralele.
Atât de aproape, dar atât de departe.
Aproape că mă simţeam ca şi cum aş fi fost invizibil, într-un fel.
Invizibil.
Precum Dumnezeu,
sau spune-i cum vrei, eu sunt ateu...
Parcă eram în spatele unui văl subţire, aşa mă simţeam.
Cum ţi-a venit această idee ciudată?
Nu ştiu, doar dintr-o dată...
Am simţit că ceea ce se întâmpla,
tot ceea ce făceam, a fost pentru un motiv întemeiat.
Nu a fost o coincidenţă.
Şi am mai simţit
că nu puteam vedea asta deşi ne aflam în aceeaşi realitate,
dar cineva aflat într-o altă realitate, de cealaltă parte a vălului,
putea vedea clar unde duce totul.
Alo?
Bună!
Fede?
Ai venit acasă în dimineaţa asta?
Nu, de ce?
Am crezut că am lăsat vasele nespălate, dar sunt curate.
Trebuie să le fi spălat María.
María?
Poate că a venit acasă.
Dar să spele vasele?
Nicio şansă.
Nu le-ai spălat tu?
- Mi-aş fi amintit. - Ştiu.
Dar doctorul a spus că un efect secundar este pierderea memoriei...
Şi accidentul cerebral, şi infarctul sunt efecte secundare,
dar e puţin probabil.
Cu e posibil.
Nu-i aşa?
Lucía?
Alo? E cineva acasă?
Bună!
Nu ţi se pare un pic ciudată în ultima vreme?
De exemplu?
Ciudată, tensionată, fără răbdare...
E adolescentă. La ce te aştepţi?
Ciudat...
O întrebare din partea publicului.
Nimeni nu ţi-a remarcat absenţa?
Cineva care ar putea să se îngrijoreze de soarta ta?
Nu, părinţii mei au murit cu ani în urmă
şi eram singurul lor copil.
Poate un prieten sau...
Nu, n-am prieteni...
N-ai prieteni.
Cunoştinţe, da.
Cam asta sunt prietenii, în realitate.
Deşi nimeni n-ar recunoaşte asta.
Erai complet singur pe lume.
N-ai pe nimeni.
- Nu eşti claustrofobic? - Dimpotrivă.
Nu m-am simţit niciodată atât de...
Parcă eram într-un rift marin foarte adânc
sau în interiorul unei nave spaţiale care se îndreaptă spre Marte,
complet izolată de Pământ.
- Trebuia să fie greu. - Deloc.
Asta m-a liniştit pe tot parcursul nopţii.
- Serios? - Da.
Ideea de a călători spre Marte?
Ce să faci pe Marte? Să întâlneşti oameni?
Nu, ştiu destui oameni pe Pământ.
Mă duceam pe Marte ca să scap de ei.
Sigur.
Deci te-ai gândit că o să stai în casă
şi asta e tot?
Nu mă gândeam la nimic.
Ştiu doar că acelea au fost cele mai fericite zile din viaţa mea.
- Să mergem, María. - Da.
Aşadar, ţi-ai dedicat întreaga viaţă studiului psihicului.
Aşa este, Iñaki.
Când eram mic, citeam cărţile de psihologie ale tatălui meu.
Era doctorul oraşului.
Este fascinant modul în care unii oameni
au o chemare către anumite profesii de la o vârstă fragedă,
de parcă ar fi ceva înnăscut, un fel de chemare lăuntrică.
Ţi s-a întâmplat asta?
La limită.
Damián.
Presupun că ea a crezut că şi-a imaginat,
că a fost o iluzie
sau că visa, nu ştiu.
Ai început să te destinzi? Aproape ai fost prins.
Nu.
Le ştiam rutina şi programul pe de rost.
- Doar weekendurile erau complicate. - De ce?
Pentru că aveau musafiri şi nu puteam ieşi din ascunzătoare.
Bună, mamă!
Trebuie să vă spun ceva,
dar este un pic ciudat.
Nu, nu este un lucru rău.
Nimic nu este în neregulă, este doar ciudat.
Cum să-ţi spun asta...
De când a venit dulapul bunicului,
am simţit...
o prezenţă.
Şi...
Nu ştiu, ca şi cum...
găsesc vasele spălate, paturile făcute...
Se face ordine în casă.
Ştii ceva...
Sunt bine, cred că e vorba doar de oboseală.
Asta e tot.
În plus, citesc din cărţile vechi ale bunicului şi, ştii tu...
Să le arunc? Au valoare afectivă.
Atunci s-a schimbat relaţia ta cu Lucía.
Nu-i aşa?
Pentru amândoi, relaţia a devenit un pic...
mai profundă.
E o chestiune privată, despre care nu vreau să vorbesc.
Atunci ai descoperit ceva despre ea, nu?
Bine, atunci.
Damián...
Tot adevărul.
Da, am descoperit ceva despre ea.
Şi acel ceva, din câte putem spune, a implicat acest dulap.
Am primit o hârtie pe care Damián a găsit-o.
precizând că Lucía, în copilărie,
se juca în interiorul acestui dulap cu fratele ei geamăn, Jorge.
Care era jocul lor?
Se dezbrăcau
şi se prefăceau că intră în pântecele mamei lor.
Asta până când Jorge a murit în mod tragic
din cauza unei reacţii alergice la vârsta de şapte ani.
Apoi au început să se întâmple lucruri ciudate.
Dispăreau lucruri din dulap.
Ouă, iepuri, o găină...
Toate lucrurile comestibile.
Dar bunicul susţinea că lucrurile dispăreau în interiorul dulapului magic.
I-a spus că lucrurile care au dispărut în dulap
se vor întoarce într-o zi.
Aşa că Lucía a continuat să se joace în dulap,
sperând că într-o zi îşi va găsi fratele acolo.
După ce a moştenit casa bunicului, a vrut să recupereze dulapul.
Nu e o coincidenţă că a găsit exact dulapul ăla?
M-am întrebat...
Da, spune-mi. Ce te-ai întrebat?
Doar că...
este posibil ca fratele ei, Jorge, să fi avut un rol în recuperarea dulapului,
ca să ajung eu să stau în el.
Bine...
Ca şi cum noi, cei vii, am fi instrumente ale morţilor.
Nu toţi oamenii vii, ci doar cei cu percepţie extrasenzorială.
- Ca tine. - Corect.
Şi mi-a mai venit în minte ceva.
Fede şi fiica lor
credeau că spălatul vaselor şi curăţenia în casă erau făcute de Lucía.
Lucía ştia că nu făcea ea asta. De ce n-a spus?
De ce crezi că nu a spus aşa ceva?
Cred că nu a spus nimic pentru că...
nu a vrut să mă împartă cu nimeni altcineva.
Nu a vrut să te împartă cu nimeni.
A devenit complicele tău.
Asta este?
Cine eşti tu?
Tu eşti?
Jorge?
Ce cauţi aici?
Când ţi-am simţit prima dată prezenţa, am crezut că-mi pierd minţile.
Pe de o parte am crezut că eu fac treburile casnice,
pe de altă parte, am crezut că o fantomă face asta.
Dar nu mai cred asta.
Ştiu că eşti aici.
Tu ai fost? Spune-mi dacă a fost.
Te rog!
Este foarte emoţionant,
dar mi se spune că trebuie să luăm publicitate.
Ne vom întoarce imediat.
Gata, am terminat.
Da, ce este, Juanjo?
Da, ştiu...
Mai avem cinci minute!
Dacă aveţi nevoie, puteţi să mergeţi la toaletă.
Aveţi grijă la microfon în timp ce vorbiţi, nu uitaţi că este acolo.
Bine.
Sergio, pot să-ţi spun ceva?
Te ascult.
Nu mai vreau să vorbesc despre Lucía.
De ce?
Am convenit să discutăm aspecte personale.
Şi...
Bine...
Dar, Damián, nu tu faci regulile în emisiunea mea.
Le-am făcut cu mult înainte să ajungi tu aici.
În plus, mi s-a spus că audienţa noastră a scăzut.
Riscăm să fie oprită emisiunea.
Mi-ai promis...
Da, ţi-am promis, la trecut. Asta a fost atunci, Damián.
Te descurci al naibii de bine.
Eşti făcut pentru televiziune.
Aşa este. Avem o surpriză pentru tine.
O să-ţi placă.
- Crede-mă. - Nu-mi plac surprizele...
Repede, trebuie să ne grăbim.
E vorba doar de lipsit de la şcoală, María.
Ce se întâmplă dacă părinţii mei vin acasă?
Nu lucrează până la ora 19:00?
- Da. - Ei bine?
Îmi pare rău, dar le trebuie acum.
Sau o s-o încurc. Tipii ăştia nu se joacă.
Poftim.
Ia-le pe toate.
- Nu, doar pentru o săptămână. - Nici vorbă.
- E ultima favoare pe care ţi-o cer. - Nu, ţi-am spus.
Care este problema? Iau jumătate.
Ce spun dacă sunt prins?
La naiba cu părinţii tăi, María! Ai spus că nu le pasă.
- Este doar... - Ce?
Ce s-a întâmplat?
- Eşti speriată? - Nu.
Ba da.
Faci pe tine.
De ce?
Nu trebuie să-ţi fie frică.
Ce s-a întâmplat?
Raúl.
De ce ţi-e frică, María?
- Bine, în regulă. - Aşa...
- Ce faci? - O tai.
Nu aici. În dormitorul meu.
În camera ta?
Bine.
Ce s-a întâmplat?
Ce faci?
- Te superi dacă te filmez? - Aş prefera să nu o faci.
- De ce nu? - Nu astăzi, te rog!
Nu sunt sigură, Raúl.
- De ce? Ce este în neregulă? - Nu ştiu.
Linişteşte-te.
E în regulă.
- Şi ce dacă? - Raúl, opreşte-te!
- Nu-ţi place? - Te rog, opreşte-te.
- Nu minţi, ştiu că îţi place. - Raúl, serios, opreşte-te.
Opreşte-te.
- Ce s-a întâmplat? - Raúl, încetează.
Ştiu la ce te gândeşti.
Dacă ai fi intervenit, te-ar fi descoperit.
Am revăzut în minte situaţia aia de multe ori.
De fiecare dată, mă vedeam făcând ceva diferit.
Diferit? În ce sens?
Poate să-l bat pe tip.
Dar în realitate...
n-ai făcut nimic.
Dar eu...
Sunt o persoană bună.
Nu mă îndoiesc de acest lucru.
Faptul că sunt aşa mă distanţează de ceilalţi.
Firea bună îi îndepărtează pe oameni?
Da.
Bineînţeles că da.
Crezi că lumea e rea?
Spune-mi dacă îţi place.
Spune-mi ce-ţi place.
Asta ai vrut să vezi, nu?
Îţi place aşa?
Spune-mi, te rog!
Mamă, l-ai văzut pe undeva?
- Ce să văd? - Telefonul meu.
Nu, hai să mergem, o să întârziem.
- María, să mergem. - Doar o secundă!
- N-ai nevoie de telefon. - Am umblat cu el.
La revedere.
Mă întorc mai târziu.
Mă duc jos.
- Haide, María. - Telefonul meu!
Sunt sigură că l-ai pus în rucsac.
Chiar mai periculoşi sunt păianjenii care îşi fac cuiburi sub pământ.
Ei se pot camufla cu măiestrie
pentru a atrage o pradă ca nicio altă creatură
cu reflexele lor rapide, cu colţii puternici şi cu veninul lor.
Echipat cu lucrurile astea, ei au un avantaj mare.
Odată ajuns la câţiva centimetri de pradă, păianjenul atacă brusc.
- María e acasă? - Intră.
Intră!
- Unde e María? - Intră, ia loc, te rog!
Unde este?
María nu e acasă.
Ce mai faci, Raúl?
E totul în regulă?
E ciudat. Am plecat.
Uşa este încuiată. Dacă vrei să pleci, trebuie să-mi smulgi cheile din mână.
Eşti nebun?
Stai jos!
Te rog, ia loc!
Ai haşiş acolo?
- Droguri, ciocolată sau cum i se spune. - Nu.
Nu am nimic la mine.
Ştiu ce faci, Raúl. Nu mă minţi.
Ai înţeles?
Haide, fă-ţi un joint.
Lasă-mă să văd asta.
Iisuse...
Este îngrozitor!
Sper că preţurile tale nu sunt mari. Asta e un rahat.
Uite...
Ăsta e telefonul Mariei. L-ai mai văzut înainte.
O tratezi ca pe un gunoi.
Şi nu este un gunoi.
Aşa te porţi cu toate fetele?
- Nu ştiu. - Ce vrei?
Nu-i mai cere bani şi nu-i mai cere să-ţi ţină marfa aici.
N-o mai ameninţa că le arăţi părinţilor ei înregistrarea video.
Eu sunt tatăl ei. Am văzut-o.
Nu-mi pasă.
Vreau s-o laşi pe María în pace.
Nici măcar să nu te uiţi la ea.
Sau ce faci?
Eşti un tip dur?
Sau sun la poliţie şi le spun totul despre tine.
Sau îţi sun părinţii.
Sunt sigur că le-ar păsa.
- Uite, nemernicule... - O să te omor!
M-ai obligat să fac asta.
- Ce faci? - Îţi sun părinţii.
O să le trimit mesajele tale date María.
Să nu-l suni pe tata!
Uit de María. Nu mai există pentru mine. Nu-l suna pe tata.
Ieşi afară.
- Uşa. - Uşa e descuiată. Pleacă!
Din cauza unor circumstanţe neprevăzute, întrerupem această emisiune.
O vom relua imediat, vă mulţumesc.
Staţi jos! Toată lumea să ia loc.
Găsiţi-vă locurile.
La locuri, cu toţii.
- Ridică-te o secundă, te rog! - Bine.
Mulţumesc.
Ce s-a întâmplat? Ştiu, Juanjo.
Trei minute.
Va începe pianist. Spuneţi-mi dacă îl auziţi.
Luis, cântă ceva ca să reglez volumul.
Cum spuneam, de unde să ştiu că l-a ameninţat pe băiat?
Lasă-mă să vorbesc cu el.
Minunat, mă ocup de asta.
Cincisprezece întrebări în trei minute, veţi vedea.
Când intrăm în emisie? Cât timp am la dispoziţie?
Vă rugăm să rămâneţi la locurile voastre.
Scuză-mă.!!!!!!!!
Ascunde-te în dormitorul de oaspeţi
Singur în întuneric
Nu te pot vedea
Rămâi lângă mine
Gata cu mersul pe jos
Mulţumesc.
Uneori, la trecerile de pietoni, când este cineva lângă mine,
îmi imaginez cum cineva e împins în faţa unui autobuz
şi văd cum e călcat de maşină.
Sau am fantezii cu cineva apropiat care moare,
dar nu simt durere sau altceva.
Dar, dacă spun asta, ştiu care va fi răspunsul.
Sunt deprimată, mi-e frică de schimbare şi sunt prea pasivă,
aşa că aştept să se întâmple ceva, dar...
Mă simt...
bine, cred.
Ce părere ai?
Poate că nu mă ascultă nimeni şi vorbesc singură.
Nu cred că eşti fratele meu.
Eu cred că eşti altceva.
Cum ar fi...
un iubit imaginar...
Sau... un iubitor de fantome.
Îmi imaginez cum ai fi dacă ai fi real...
şi aş putea să te ating.
Aşadar, ai ascultat-o pe Lucía doar să te ajute...
Nu, nu asta.
Fii sincer, Damián.
- Sunt sincer. - Haide, Damian!
Spune-mi adevărul.
Crezi ce vrei. Sunt sincer.
Şi cui îi pasă? Acest interviu e imaginar.
Eşti un personaj imaginar. Eu sunt singurul lucru real de aici.
Tu, fantomă, eşti real?
Aşa este.
- Fantomele nu sunt reale, Damian. - Tu eşti cel care nu există.
De ce vorbeşti cu mine?
E doar o obişnuinţă. E mai bine decât să vorbesc singur.
Bine...
Vezi ce faci?
Eşti conştient de asta?
Gata, toată lumea, afară!
Haideţi, toată lumea, afară!
Eşti supărat pe mine pentru că te întreb despre obsesia ta pentru Lucía.
Am spus să dispari, la naiba!
Eşti bine, Damían?
Nu... nu sunt bine.
Trebuie să vorbim.
Bine. De aceea mă aflu aici.
Ca să vorbim.
Trebuie să vorbesc cu un jurnalist adevărat, unul serios.
Serios, ca cine?
Ca Iñaki Gabilondo.
Singurul jurnalist pe care tatăl meu îl respecta.
Bună, Damián!
Bună, Iñaki! Pot să-ţi spun Iñaki?
- Spune-mi cum vrei. - Mulţumesc.
Tatăl meu vorbea despre tine ca despre un om cu principii,
care tratează subiectele cu seriozitate, ca nimeni altcineva.
De asta m-ai sunat?
Da, şi pentru că vreau să te întreb ce părere ai despre toate acestea.
- Te referi la relaţia ta cu Lucía? - Da.
Deci ai început să ai sentimente pentru Lucía
şi i-ai luat apărarea fetei ei, María.
Aşa este?
Da.
Cum s-ar simţi tatăl tău dacă ar şti cum ai apărat-o pe María?
Cum s-ar simţi tatăl meu?
Mândru.
Sau poate că nu.
Nu ştiu.
Tată, cum ai putut?
Prostia asta cu sufocarea lui, cu ameninţarea,
şi telefonul, Habar n-am ce se întâmplă!
- Sunt nevinovat! - Raúl a spus că ai făcut-o!
- Ce a spus? - Că tata e nebun.
Nici măcar nu ştiu cine este Raúl! Tu ştii?
- Nu. - Nici eu!
- Calmează-te şi spune-ne cine este Raúl. - De ce te amesteci?!
- Pentru că îl faci pe tatăl tău nebun. - N-am făcut nimic!
- Atunci de ce spune Raúl toate astea? - Nu ştiu cine e Raúl.
El este cel mai bun lucru care mi s-a întâmplat vreodată.
- E minunat! - Te urăsc!
- María, deschide uşa. - Pleacă!
- Tatăl tău nu a făcut nimic. - Minte şi tu la fel!
María, nu mint, îţi promit.
Deci eu inventez toate astea?
- Vreau doar să înţeleg. - Nu, sunteţi amândoi nebuni!
Complet nebuni! Acum lasă-mă în pace!
Nu ştiu, mamă.
Pur şi simplu nu pot...
Am uitat că este un weekend prelungit.
Nu, Fede lucrează.
Bine, pot s-o aduc pe María.
Poate ar fi bine să ies din casă.
Nu mai sunt sigură ce este real şi ce e închipuire.
S-ar putea să fi încurcat lucrurile.
Viaţa nu este ca în filme.
Lucrurile nu ies mereu cum trebuie, totul este complicat.
Dar ai ajutat-o pe María.
Crezi?
Dacă vrea să se întoarcă la Raúl, o va face.
Vezi cum este ea.
Şi Lucía? Nu-ţi faci griji pentru ea?
Nu te simţi parţial responsabil pentru starea ei actuală?
Asta mi-a trecut prin cap.
La urma urmei, îi satisfaci fanteziile.
Ea crede că trăieşte cu o fantomă.
S-ar putea spune că profiţi de boala ei.
Ce pot să fac?
- Să-i spun adevărul? - Poţi să pleci.
Cea mai bună cale s-o ajuţi e să pleci.
Nu mai vreau să vorbesc.
Ajunge.
Bună ziua, aţi accesat mesageria vocală. Nu aveţi niciun mesaj nou.
Condu cu grijă.
Şi sună-mă să văd ce faci.
Te ghidez eu.
- Stai! Mai încet. - De când?
Nu sunt obişnuită cu asta.
- Aici dormii cu soţia ta? - Da, de ce?
Eşti prea lipsit de sentimente să înţelegi.
Am sentimente. Te simt.
- Pe ce parte doarme ea? - Pe partea asta.
Acolo dormi tu.
Te satisfaci singur şi pe soţia ta în acelaşi timp.
Doamne, mă exciţi!
Iñaki.
Ce surpriză! Ce te aduce aici?
Ascultă.
- Nu aud nimic. - E Fede. Cu o fată.
Sunt colegi de slujbă, care şi-o trag ca iepurii.
Aţi greşit emisiunea.
Mai bine rămâi cu Sergio O'Kane pentru astfel de lucruri.
- Dar... - Nu.
Nu.
Ce a fost asta?
- Ce? - N-ai auzit?
- Nu. - Dulapul.
Poate că este o fantomă.
Sau un detectiv angajat de soţia ta.
Nu ţi-am spus?
Lucía crede în fantome.
Cum adică crede în fantome?
E convinsă...
că dulapul ăsta oribil al bunicilor ei
a adus în casă
fantoma fratelui ei geamăn mort.
Atenţie!
Fugi, fugi!
Ajutor! Salvaţi-mă!
Da!
Imaginează-ţi că soţia ta vine acasă, acum.
Ar lua-o razna.
- Când ai făcut sex ultima dată? - Nu ştiu.
Nu-mi amintesc.
Cum v-aţi cunoscut?
Vrei să ştii?
Într-un spital.
Amândoi suntem alergici la înţepăturile de viespi
şi am fost internaţi la Urgenţă. În timp ce eram externat,
asistenta m-a rugat s-o ajut să-i ridice moralul altei paciente,
o fată care era într-o stare rea.
De la o înţepătură de viespe?
Da, ţi se obturează căile respiratorii şi nu mai poţi respira.
Deci, dacă o înţeapă o viespe, moare?
Dacă nu va fi tratată la timp.
Aşa a murit fratele ei.
Serios? Voi doi aveţi aceeaşi alergie?
Da.
Nu, sunt acasă, în pat.
Nu, sunt puţin obosit.
Nu, mă trezesc devreme ca să fac inventarul.
Da, dar voi?
Bine...
În regulă, noapte bună! La revedere.
Te-ai gândit vreodată la moartea soţiei tale?
Da, mai mult ca un fel de fantezie.
Nu ţi-ai imaginat niciodată moartea cuiva?
Bineînţeles, toată lumea o face.
Aşa stau lucrurile.
Pot să prind viespi.
Nu eşti în toate minţile, Paula.
- Glumesc doar. - Sigur.
Damián, ce ai simţit în acel moment?
- Eram acolo unde trebuia să fiu. - Bine.
- Să trăieşti într-un dulap. - Da.
Locul dulapului e aici, la fel şi locul meu.
Pot fi şi în dulap, şi aici, în acelaşi timp.
Felul în care o idee poate apărea în două minţi, în acelaşi timp.
Paula şi Fede mai fac sex sau nu?
Nu mă aşteptam la întrebarea asta de la tine.
Sau nu eşti tu?
Eşti Iñaki?
- Sau O'Kane? - Ce contează?
Sunt cine vrei tu să fiu.
Sunt oricine vrei tu să fiu.
Totul este în mintea ta.
Şi ştii asta.
Ştiu, dar asta nu înseamnă că nu e ficţiune.
Mintea îţi joacă feste, Iñaki.
Să continuăm.
Să mergem.
CUM SĂ FACI O CAPCANĂ DE VIESPI
ALUNGÂND VIESPILE: CU FUM
- Fede... - Ce este?
Vecinul tău.
La ce te gândeşti, Damián?
La ce te gândeşti?
Prefer să nu spun.
Nu vrei să-mi spui adevărul?
Poate.
Ai fantezii despre ceva?
Nu ştiu.
Ba da.
Dar n-o să recunoaşte acest lucru.
Damián...
Mai crezi că eşti un om bun?
Se întâmplă asta?
Acest lucru începe să se întâmple.
În regulă...
Eu plec.
Atât de curând?
Mâine mă vezi la muncă, ca în fiecare zi.
Nu fi aşa.
Ştii ceva?
Uneori...
stăteam până târziu la serviciu, chiar dacă nu aveam nimic de făcut,
doar să fiu lângă tine.
Chiar dacă nu m-ai văzut sau nu ai vorbit cu mine,
a meritat doar să fiu lângă tine.
Nu ştiam că eşti romantic.
Trebuie să plec înainte ca Lucía să ajungă acasă.
Ne vedem mâine.
- Aduci bagajele? - Da.
Bună!
Tată?
Tată!
Mamă, ajutor! Fă ceva!
Mamă, ajutor!
Sună pe cineva! Fă ceva!
Sună pe cineva!
Mamă!
Nimic nici aici?
E o fereastră deschisă şi mâncare peste tot.
Dar nimic aici.
Am căutat şi nu am găsit niciun cuib.
- Unde sunt soţia şi fiica? - Cu bunica.
Nu e nevoie să izolaţi casa. Se pot întoarce aici.
- O să le spun. - O să termin raportul şi...
M-am simţit ca un zeu.
Sau ca un păianjen, dacă vrei.
Un păianjen pe care nimeni nu-l observă,
dar e acolo, în colţul ei, trăgând sforile universului.
Am mai simţit şi altceva.
Am simţit că sunt pe punctul de a renaşte.
Asta e tot.
Ce anume?
Interviul.
S-a terminat, Iñaki.
La revedere!
Dulapul ăsta...
Cum rămâne cu lucrul despre care ai spus că e aici?
Dulapul mi-a trezit atât de multe amintiri,
încât cred că am fost pur şi simplu copleşită. A trecut.
Dragă, sigur nu vrei să stau cu tine?
Mersi că ai grijă de María.
Nu renunţa la speranţă. Ştii ce se spune despre...
Da.
Dragă...
Sună-mă.
Sună-mă!