Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
IDEGEN A SZEKRÉNYBEN
Mindenki a jelemre!
A "nevetés" táblánál mindenki nevessen egyszerre!
A "taps" táblánál dettó, tapsoljanak egyszerre!
Világos? Mobilokat lenémítani!
Fáradjanak a helyükre! Mindenki a helyére!
Keressék meg a helyüket!
Lesz mosdószünet. Egyelőre mindenki menjen a helyére!
Csendet!
Mindjárt kezdünk.
Igen, Juanjo, mi van?
Utolsó simítások a sminken.
A hang kész.
Oké, amikor szólsz.
Mehet. Húsz másodperc múlva kezdünk.
Ha apám látna itt, belehalna a szégyenbe.
Miért?
Ezt bulvárműsornak tartotta.
Iñaki Gabilondót nézte szívesen.
Igen.
Értem.
Iñaki nem ért rá. Kénytelen beérni velem.
Rendben?
Öt... négy...
A műsorvezető, Sergio O'Kane.
Jó estét!
Ma este igazán különleges vendéget köszönthetünk itt.
Isten hozta, Damián! Örülök, hogy eljött.
Köszönöm szépen. Örülök, hogy itt lehetek.
Készen áll elmondani a teljes igazat, és csakis az igazat?
Aznap munkába menet fogalma sem volt, mi vár önre?
Nem, fogalmam sem volt.
Mióta dolgozott ott?
Húsz éve.
Majdnem fél életemben.
Nagyon fiatalon kezdtem gyakornokként.
Apám csalódott volt, hogy nem főiskolára mentem,
hanem szakközépiskolába.
Mindig ügyes kezű voltam, ezért választottam ezt.
Haver! Kösz.
Mi a tudat?
Az elme a tudomány végső határa,
az evolúció legtökéletesebb szerkezete.
Damián! Bejönnél az irodámba?
- Ezt még befejezem. - Ne!
Most, légy szíves!
Damián! Mi történt?
Damián!
Mi a francot csinálsz?
Damián!
Gyere vissza!
Hova mész?
Gyere vissza!
Damián!
Ne csináld már!
Damián! Gyere vissza! Mit csinálsz?
- Kinél van? - Nálam.
Biztos? Téged ismerve...
Ja, gyere!
Várj! Fogd meg!
Ragasszuk le az ajtót, hogy ne nyíljon ránk!
Nem szereljük szét a szállításhoz?
Túl régi, nem tudnánk összerakni.
Rohadt nehéz.
Tömör fa, rendes, régi fa.
Menjünk!
Várjanak, becsukom a kaput, és jövök!
Oké, veselkedjünk neki!
Én itt fogom.
- Óvatosan! - Természetesen.
Te fogd meg ott!
Jó, emeljünk egy nagyot háromra!
Egy, kettő, három!
Várj! Döntsük az oldalára!
- Így. - Megvan.
Az oldalára, tartsd meg!
Tartom.
Még egy kicsit!
Ketté fog törni.
- El ne engedd! - Tartom.
Rendben vagyunk.
Erre!
- Nincs szélesebb ajtó? - Nincs.
Menjünk be!
Vigyázzanak a sarkokra! Jöjjenek! Fent van, az emeleten!
Tovább!
Vegyük le az ajtókat!
Tegyék a másik gardrób elé!
- Ez elé? - Igen, köszönöm.
Jó, le, le!
Így ni.
Köszönöm. Adhatok valamit?
- Igen, köszönjük. - Jöjjenek le!
- Ez nehéz volt. - Igen, de sikerült.
- Köszönöm. - Nincs mit.
Viszlát!
Hahó!
Szia!
- Megjött. - Szuper.
Oda akarod? Nem olyan helyre, ahol nem takarja el a másikat?
Nem.
Ezt már megbeszéltük.
Csak hát eltakar egy egész gardróbot,
azt most nem tudjuk használni.
Rengeteg hely van a házban.
Nem tetszik neked.
De. Nem tudom. Nem túl praktikus.
Hahó! Van itthon valaki?
Szia, idefent vagyunk!
Jézusom!
- Mint egy filmben. - Igen.
Horrorfilmben.
Apa!
Csak vicc volt.
Nem vicc volt, María?
María! Tedd le a telefont!
De, vicc volt. A szekrény szép.
Csak arra gondoltam, talán nem is a nagyapádé,
csak egy hasonló szekrény.
Nem.
María, nézd!
Látod a jeleket?
A magasságomat jelzik öttől tízéves koromig.
És a többi?
Azok...
a testvéreméi, Jorgéi.
Felteszem a vacsorát.
Álljunk meg itt, Damián!
Felteszek egy kézenfekvő kérdést.
Mit érzett akkor, az ágy alatt rejtőzve?
Kíváncsi voltam.
A hallottak felkeltették az érdeklődésemet.
Mindkettőjük, vagy csak a nő iránt?
Igen, a nő iránt jobban.
Miért?
Miért érdekel minket jobban az egyik ember a másiknál?
Nem tudom.
Kicsit olyan volt, mintha...
már ismertem volna.
Értem.
Ma voltam a pszichiáteremnél.
Igen?
És?
Másik gyógyszert írt fel.
Az jó, nem?
Nem is érdekel, amit mondok.
Dehogynem, érdekel.
Gyógyszer. Mit mondott?
Mindegy. Jó éjt!
Jó éjt!
- Felébresztenéd Maríát? - Persze.
María, ébresztő!
Igyekezz, María!
Sziasztok!
- María, igyekezz! - Megyek már!
Komolyan? Elmosogatott?
Igen.
Volt mosogatógép, de én szeretek mosogatni.
Kitisztul tőle a fejem.
Ön egy kissé... rejtélyes, nem?
Nem tudom, de a mosogatás megnyugtatott.
- Ellazított. - Ellazította?
Igen.
Ne nézz bele az emberek szemébe!
Félek tőlük és mindig hazudnak.
Ne menj ki az emberek közé az utcára!
Mi lesz, ha nem jössz vissza vagy eltévedsz?
Mi lesz, ha eltévedsz?
Bújj el a vendégszobában!
Egyedül a sötétben nem láthatnak meg.
Az utca biztos tele van emberekkel.
Valaki biztos keres, mert érzi.
Valaki érzi...
Hahó!
Fede!
María!
Mire gondol?
Arra, hogy a keze...
pár centire volt tőlem,
pedig közben
más dimenzióban voltunk.
Oly' közel, mégis oly' távol.
Mintha bizonyos értelemben láthatatlan lettem volna.
Láthatatlan.
Mint Isten,
vagy hívja, aminek akarja, én ateista vagyok,
ott állna egy vékony függöny mögött, ahogy én álltam akkor.
Hogy jutott eszébe ez a különös ötlet?
Nem is tudom, csak hirtelen...
úgy éreztem, hogy ami történik...
minden, amit tettem, okkal történne.
Nem véletlenül.
Azt is éreztem,
hogy bár mi ugyanabból a valóságból nem láttuk,
de valaki egy másik valóságból, a függöny túloldaláról
tisztán látta, hová vezet mindez.
Hahó!
Szia!
Fede!
Hazaugrottál ma délelőtt?
Nem. Miért?
Azt hittem, koszosan hagytam itt az edényt, de tiszta.
Biztos María volt.
María?
Elképzelhető, hogy járt itthon.
De hogy elmosogatott?
Kizárt dolog.
Nem te voltál?
- Csak emlékeznék! - Tudom.
De mivel... az orvos szerint emlékezetkiesés lehet a mellékhatás...
Az agyvérzés és a szívroham is lehetséges mellékhatás,
csak valószínűtlen.
De azért lehetséges.
Nem?
Lucía!
Hahó! Van itthon valaki?
Szia!
Nem tűnik mostanában... furcsának?
Hogyhogy?
Furcsa, feszült, ideges... furcsa.
A lányunk kamasz. Mit vártál?
Furcsa...
Kérdés a közönségtől.
Senkinek nem tűnt fel a távolléte?
Nem aggódtak, hogy hol lehet?
Nem, a szüleim évekkel korábban meghaltak,
és egyke vagyok.
Esetleg egy barát vagy...
Nem, nem voltak barátaim.
Nem voltak barátai.
Ismerőseim igen.
Igazából egy barát csak ennyi.
Bár senki el nem ismerné.
Egy szál egyedül volt a világban.
Nem volt senkije.
- Nem volt klausztrofóbiája? - Épp ellenkezőleg.
Soha nem éreztem ennyire...
Mintha egy... mélytengeri árokban lennék, vagy...
egy űrhajóban... ami a Marsra tart,
és nincs kapcsolata a Földdel.
- Nehéz lehetett. - Cseppet sem.
Ez vigasztalt éjjelente.
- Tényleg? - Igen.
Hogy a Marsra tart?
Milyen céllal? Hogy emberekkel találkozzon?
Nem, elég embert ismertem a Földön.
Azért mentem a Marsra, hogy ne kelljen őket elviselnem.
Értem.
Akkor úgy gondolta, ott lakik majd a házban,
és ennyi?
Semmit sem gondoltam.
Csak azt tudom, hogy az volt életem legszebb időszaka.
- Menjünk, María! - Jó.
Ön tehát az elme tanulmányozásának szentelte az életét.
Így igaz, Iñaki.
Kiskoromban elolvastam apám pszichológiakönyveit.
Ő volt a városi háziorvos.
Lenyűgöző, hogy egyesek
kiskoruktól kezdve elhivatást éreznek a szakmájuk iránt,
mintha velük született volna, mintegy belső késztetésként.
Így volt ezzel ön is?
Nem sokon múlt.
Damián!
Gondolom, azt hitte, csak képzelte,
hogy csak illúzió,
vagy hogy félálomban volt, nem tudom.
Túlságosan elkényelmesedett? Majdnem rajtakapták.
Nem.
Fejből tudtam a szokásaikat és a napirendjüket.
- Csak a hétvége volt nehéz. - Miért?
Mert vendégeket hívtak, és nem tudtam kimenni.
Szia, anya!
El kell mondanom valamit,
de kicsit furcsa lesz.
Nem, nem rossz.
Nincs semmi baj, csak furcsa.
Hogy is mondjam...
Mióta megjött a nagypapa szekrénye...
érzek...
egy jelenlétet.
És...
nem is tudom...
az edények elmosogatódnak, az ágyak beágyazódnak.
A ház magától kitakarítódik.
Tudod, mit?
Nem fontos, biztos csak fáradt vagyok.
Csak ennyi.
Ráadásul nagypapa régi könyveit olvasom,
és tudod...
Dobjam ki őket? Érzelmi értékük van.
Ekkor változott meg a kapcsolata Lucíával.
Igaz?
A kapcsolat mindkettőjük részéről kicsit...
elmélyült.
Ez magánügy, erről nem szeretnék beszélni.
Akkor tudott meg róla valamit, igaz?
Á!
Damián!
A teljes igazat.
Igen, megtudtam róla valamit.
És ennek a valaminek, ha jól tudjuk, köze volt ehhez a szekrényhez.
Birtokunkba jutott egy papír, amit Damián talált.
E szerint Lucía kiskorában ebben a szekrényben játszott
az ikertestvérével, Jorgéval.
Hogy mit játszottak? Nos...
Pucérra vetkőztek,
és úgy tettek, mintha visszamásznának az anyjuk méhébe.
Mármint amíg Jorge bele nem halt tragikus módon
egy allergiás reakcióba, hétéves korában.
Akkor furcsa dolgok kezdtek történni.
A szekrénybe tett dolgok eltűntek.
Tojások, nyulak, egy csirke...
minden, ami ehető, de a nagyapa szerint
egyszerűen csak eltűntek a varázsszekrényben.
Azt mesélte Lucíának, hogy ami eltűnt odabent,
egy nap majd visszatér.
Így Lucía tovább játszott a szekrényben, remélve,
hogy egy nap megtalálja ott a testvérét.
Miután megörökölte a nagyapja házát, vissza akarta kapni a szekrényt.
Nem meglepő véletlen, hogy rábukkant pont arra a szekrényre?
Arra gondoltam...
Igen, mondja! Mire gondolt?
Csak hogy...
a testvérének, Jorgénak köze lehetett a szekrény előkerüléséhez,
és ahhoz, hogy belekerültem.
Aha.
Mintha mi, élők, a holtak játékszerei lennénk.
Nem minden élő, csak akiknek van... hatodik érzéke.
- Mint önnek. - Igen.
Valami más is eszembe jutott.
Fede és a lányuk
azt hitte, Lucía mosogat el és takarít ki.
Lucía tudta, hogy nem ő volt. Akkor miért nem mondta?
Ön mit gondol, miért nem mondta?
Szerintem azért, mert...
nem akart osztozni rajtam senkivel.
Nem akart osztozni önön senkivel.
Lucía a cinkosává vált.
Jól mondom?
Ki vagy te?
Te vagy az?
Jorge?
Miért vagy itt?
Amikor először éreztem a jelenlétedet, azt hittem, megbolondultam.
Hogy az egyik felem elvégzi a házimunkát,
hogy a másik felem azt hihesse, egy szellem az.
De már nem.
Tudom, hogy itt vagy.
Te voltál az? Ha igen, áruld el!
Kérlek!
Ez nagyon megható,
de most szóltak, hogy reklámszünet következik.
Hamarosan folytatjuk.
Oké, vége.
Szia! Mi az, Juanjo?
Igen, tudom, tudom...
Öt perc szünet.
Ha mosdóba kell menniük, most vagy soha.
Figyeljen a mikrofonra beszéd közben! Ne feledkezzen meg róla!
Jól van.
Sergio, mondhatok valamit?
Mondja!
Nem akarok többet beszélni Lucíáról.
Miért?
Megegyeztünk, hogy nem lesz túl indiszkrét.
És...
Persze, persze...
De ez van, Damián. Nem ön írja a játékszabályokat a műsoromban.
Én már rég megírtam őket.
Ráadásul csökken a nézettségünk.
A végén még törlik a műsort.
Megígérte...
A kulcsszó az ígértem, múlt idő. Az akkor volt, Damián.
Nézze, rohadt jól nyomja.
Imádja a kamera.
Bizony. Van önnek egy meglepetésünk.
Figyeljen! Tetszeni fog.
- Higgye el! - Nem szeretem a meglepetéseket.
Igyekezz, sietnünk kell!
Csak lógunk a suliból, María.
És ha hazajönnek a szüleim?
Nem este hétig dolgoznak?
- De. - Hát akkor?
Bocs, de most kell nekik.
Különben levágják a tökömet. Ezek nem packáznak.
Tessék!
Vidd el az egészet!
- Nem, csak még egy hétig! - Kizárt dolog.
- Több szívességet nem kérek. - Nem, mondtam már.
Mit számít ez? A felét viszem el.
Mit mondjak, ha lebukom?
Ne is törődj velük, María! Azt mondtad, tojnak rá.
- Csak hát... - Mi az?
Mi baj?
- Félsz? - Nem.
De.
Összecsinálod magad.
Miért?
Nem kell félni.
Mi baj?
Raúl!
Mitől félsz, María?
- Jó, rendben. - Jól van.
- Mit csinálsz? - Felvágom.
Ne itt! Menjünk a szobámba!
A szobádba?
Rendben.
Mi a gond?
Mit csinálsz?
- Levideózhatlak? - Inkább ne.
- Miért? - Ma ne, kérlek!
Nem is tudom, Raúl.
- Miért? Mi a baj? - Nem tudom.
Nyugi!
- És ha...? - Raúl, ne!
- Nem élvezed? - Hagyd abba!
- Ne hazudj! Tudom, hogy élvezed. - Raúl, hagyd már abba!
Hagyd abba!
- Mi baj? - Jézusom, Raúl! Elég!
Tudom, mi járt a fejében.
Ha közbelép, lebukik.
Újra meg újra lejátszottam azt a helyzetet.
Mindig valami mást tettem.
Mást? Mennyiben?
Mondjuk, szétvertem a srác fejét.
A valóságban viszont...
semmit sem tett.
De én...
jó ember vagyok.
Nem kétlem.
Azért szigetelődtem el a világtól, mert jó ember vagyok.
A jóság taszítja az embereket?
Igen.
Persze.
Rossznak tartja a világot?
Szólj, hogy élvezed-e!
Mondd el, mit szeretsz!
Ezt akartad látni, ugye?
Tetszik így?
Mondd el, kérlek!
Anya, nem láttad?
- Mit? - A mobilomat.
Nem. Menjünk, elkésünk!
- María, menjünk! - Egy pillanat!
- Nem kell a mobilod. - De itt volt.
Szia!
Majd jövök.
Lemegyek.
- Gyere, María! - A mobilom!
Biztos betetted a hátizsákodba.
A föld alatt fészkelő pókok még veszélyesebbek.
Mesterien tudják álcázni magukat,
odacsalogatják a prédát,
és végeznek vele gyors reflexeikkel, erős csáprágóikkal és a mérgükkel.
Ezek hatalmas előnyhöz juttatják őket.
Ha a préda pár centi közelségbe ér, a pók hirtelen lecsap.
- María itt van? - Gyere be!
Rajta!
- Hol van María? - Gyere be, ülj le!
María?
María nincs itt.
Hogy vagy, Raúl?
Minden rendben?
Ez irtó fura. Én lelépek.
Kulcsra zártam az ajtót. Ha ki akarsz menni, vedd el tőlem!
Maga bolond?
Ülj le!
Légy szíves, ülj le!
Van benne hasis?
- Fű, gandzsa, vagy ahogy hívod. - Nincs.
Nincs nálam semmi.
Tudom, mit csinálsz, Raúl. Ne hazudj nekem!
Világos?
Csavarj egy jointot!
Mutasd!
Jézusom!
Ez borzalmas.
Remélem, nem adod drágán. Ez szar.
Nézd!
Ez María mobilja. Láttad már.
Lábtörlőnek használod őt.
Pedig nem az.
Minden lánnyal így bánsz?
- Nem tudom. - Mit akar?
Ne kérj többet pénzt tőle, és ne tartsd itt a drogot!
Ne fenyegesd azzal, hogy megmutatod a videót a szüleinek!
Az apja vagyok. Láttam.
Nem érdekel.
Azt akarom, hogy hagyd békén Maríát.
Rá se nézz!
Különben?
Macsókám?
Különben rendőrt hívok, és feldoblak nekik.
Vagy felhívom a szüleidet.
Őket biztos érdekli.
- Figyelj, te mocsok... - Kinyírlak. Megöllek. Megöllek.
Te kényszerítettél erre.
- Mit csinál? - Felhívom a szüleidet.
És továbbítom a Maríának küldött üzeneteidet.
Ne hívja fel az apámat, jó?
Elfelejtem Maríát. Számomra halott. Ne hívja fel az apámat!
Kifelé!
- Az ajtó. - Nyitva van.
Macsókám.
Előre nem látott események miatt megszakítjuk adásunkat.
Hamarosan folytatjuk. Köszönjük.
Üljenek le, emberek, üljenek le!
Keressék meg a helyüket!
Mindenki a helyére!
- Álljon fel egy percre! - Jó.
Köszönöm.
Mi az? Tudom, Juanjo.
Három perc.
Jelzek a zongoristának. Szólj, ha hallod!
Luis, ellenőrizzük a hangerőt!
Mondtam már, honnan tudtam volna, hogy megfenyegette?
Hadd dolgozzam még meg!
Jó, rajta leszek.
Tizenöt kérdés három perc alatt, meglátod.
Mikor megyünk újra adásba? Mennyi időm van?
Kérem, maradjanak a helyükön!
Elnézést!
Bújj el a vendégszobában!
Egyedül a sötétben
Nem láthatnak meg
Maradj mellettem!
Többé ne menj el!
Köszönöm.
Néha a zebránál, ha áll mellettem valaki,
elképzelem, hogy kilököm egy busz elé,
és látom, ahogy elütik.
Vagy egy hozzátartozóm haláláról álmodozom,
és nem érzek fájdalmat, semmit.
De ha kimondom, tudom, mi lesz a válasz.
Félek a változástól, depressziós vagyok és túl passzív,
várom, hogy történjen valami...
de közben...
jól vagyok, gondolom.
Te mit gondolsz?
Talán senki sem hall, csak magamban beszélek.
Nem hiszem, hogy a bátyám vagy.
Inkább valami más.
Mondjuk...
egy képzeletbeli szerető...
vagy... szellemszerető.
Elképzelem, milyen lennél, ha léteznél...
és megérinthetnélek.
Szóval csak azért hallgatta ki Lucíát, hogy...
Nem, nem azért.
Az igazságot, Damián!
- Ez az igazság. - Ugyan már, Damián!
Mondja el az igazat!
Higgyen, amit akar, de én igazat mondok!
És kit érdekel? Ez egy elképzelt interjú.
Ön is elképzelt. Itt egyedül én létezem.
Ön, a szellem, valóságos?
Pontosan.
- Szellemek nem léteznek, Damián. - Maga az, aki nem létezik.
Miért beszél velem?
Megszokásból, vagy mert jobb, mint magamhoz beszélni.
Értem.
Látja, mit csinál?
Tudatában van?
Ennyi, távozzanak!
Rajta, távozzanak!
Azért dühös, mert rákérdeztem a Lucía iránti megszállottságára.
Mondom, tűnés, az istenit!
Jól van, Damián?
Nem. Nem vagyok jól.
Muszáj beszélnem.
Jó. Ezért vagyok itt.
Hogy beszélgessünk.
Egy valódi újságíróval kell beszélnem, komollyal.
Komollyal? Például?
Például Iñaki Gabilondóval.
Ő az egyetlen, akit apám tisztelt.
Jó estét, Damián!
Jó estét, Iñaki! Szólíthatom Iñakinak?
- Úgy szólít, ahogy tetszik. - Köszönöm.
Apám azt mondta, ön egy oszlop,
olyan komolyan dolgozza fel a témákat, mint már senki más.
Ezért hívott engem?
Igen, és mert meg akarom kérdezni, mit gondol erről.
- A Lucíához fűződő viszonyáról? - Igen.
Tehát gyöngéd érzelmeket kezdett táplálni iránta,
és megvédte a lányát, Maríát.
Igaz ez?
Igen.
Mit érezne az apja, ha tudná, hogyan védte meg Maríát?
Mit érezne az apám? Hát...
Büszkeséget.
Vagy nem.
Nem tudom.
Apa, hogy tehetted ezt?
Mi ez a baromság, hogy fojtogattam, megfenyegettem,
meg a mobil? Gőzöm sincs az egészről.
- Ártatlan vagyok. - Raúl ezt mondta.
- Mit? - Hogy apám bolond.
Azt se tudom, ki az a Raúl. Te tudod?
- Nem. - Én sem.
- Nyugi, és mondd el, ki az a Raúl! - Miért nem maradsz ki ebből?
- Mert lehülyézed apádat. - Nem csináltam semmit.
- Akkor miért mondja ezt Raúl? - Azt se tudom, ki az.
A legjobb, ami eddig történt velem.
- Hát ez kedves. - Gyűlöllek! Érted? Gyűlöllek!
- María, nyisd ki! - Hagyj békén!
- Apád nem csinált semmit. - Hazudik, és te is.
María, nem hazudok, esküszöm.
Akkor az egészet csak kitaláltam?
- Csak meg akarom érteni. - Nem, elment az eszetek.
Teljesen. Hagyj már békén!
Nem tudom, anya.
Nem tudok...
Tényleg, hosszú hétvége lesz.
Nem, Fede dolgozik.
Jó, elviszem Maríát.
De, jó lesz kiszabadulni a házból.
Én... már azt se tudom, mi valódi és mi nem.
Lehet, hogy ezt elszúrtam.
Az élet nem olyan, mint a filmekben.
Van, hogy valami nem sikerül, a dolgok bonyolultak.
De segített Maríán.
Biztos ez?
Ha vissza akar menni Raúlhoz, vissza fog.
Látja, hogy milyen.
És Lucía? Miatta nem aggódik?
Nem érzi magát részben felelősnek a jelenlegi állapotáért?
Ez nekem is eszembe jutott.
Végül is tápot ad a képzelődésének.
Azt hiszi, egy szellemmel él együtt.
Mondhatni, ön visszaél a betegségével.
Mit tehetnék?
- Mondjam el az igazat? - Menjen el!
Talán azzal segít a legtöbbet, ha elmegy.
Már nem akarok beszélgetni.
Elég volt.
Üdvözlöm. Ön a hangpostát hallja. Nincs új üzenete.
Óvatosan vezess!
És majd hívj, hogy mi van!
Majd szólok.
- Várj! Lassabban! - Mióta?
Máshoz vagyok hozzászokva.
- Itt aludtok a feleségeddel? - Igen. Miért?
Több érzésnek kéne lenni benned, hogy megértsd.
Vannak érzéseim. Érezlek téged.
- Ő melyik oldalon alszik? - Ezen.
Akkor oda feküdj!
Mintha egyszerre szexelnék veled és a feleségeddel.
Úgy beindulok tőled!
Iñaki!
Damián, nem vártam. Mi történt?
Hallgassa!
- Semmit sem hallok. - Fede az. Egy lánnyal.
Kollégák, és dugnak, mint a nyulak.
Ha ezek a témák érdeklik, eltévedt.
Jobb, ha az ilyesmit Sergio O'Kane-nél adja elő!
- De... - Nem.
Nem.
Mi volt ez?
- Mi? - Nem hallottad?
- Nem. - A szekrény.
Talán egy szellem.
Vagy a feleséged magánnyomozója.
Nem mondtam?
Lucía hisz a szellemekben.
Hogyhogy hisz a szellemekben?
Meggyőződése,
hogy a nagyszülei ízléstelen szekrényével
bejött a házba...
a halott ikertestvére szelleme.
Vigyázz!
Futás!
Segítség! Ments meg!
Igen!
Képzeld el, ha most hazajönne Lucía!
Őrjöngene.
- Mikor dugtatok utoljára? - Nem tudom.
Nem emlékszem.
Hogy ismerkedtetek meg?
Tudni akarod?
Egy kórházban történt.
Mindketten allergiásak vagyunk a darázscsípésre,
és mindketten sürgősségire kerültünk. Amikor kiengedtek,
a nővérke megkért, hogy vidítsak fel egy másik beteget,
egy lányt, aki rossz állapotban volt.
Egy darázscsípéstől?
Igen, az ember torka bedagad, nem kap levegőt.
Szóval, ha megcsípi egy darázs, belehal?
Ha nem látják el időben.
Így halt meg a testvére.
Tényleg? Ugyanarra vagytok allergiásak?
Igen?
Nem, az ágyban vagyok itthon.
Nem, kicsit fáradt vagyok.
Nem, holnap korán kelek, leltárt kell csinálnom.
Igen. És ti?
Aha.
Rendben Jó estét! Szia!
Gondoltál már arra, hogy meghal a feleséged?
Inkább fantáziáltam róla.
Te még nem fantáziáltál más haláláról?
Dehogynem, mint mindenki.
Ez van.
Szerezhetek darazsat.
Nincs ki mind a négy kereked, Paula.
- Csak vicceltem. - Naná.
Damián! Mit érzett abban a percben?
- Hogy a helyemen vagyok. - Igen.
- Egy gardróbban élve. - Pontosan.
Az a szekrény és ez itt az, ahová tartozom.
Mindkét helyen lehetek egyszerre.
Ahogy egy gondolat is lehet két fejben egyszerre.
Paula és Fede dugnak még?
Ilyen kérdést nem vártam volna öntől.
Vagy ön nem ön?
Ön Iñaki?
- Vagy O'Kane? - Mit számít?
Az vagyok, akit akar.
Az vagyok, akit csak akar.
Mindez csak a fejében létezik.
Ezt ön is tudja.
Tudom, de attól még létezik.
Furcsa dolog az elme, Iñaki.
Folytassuk!
Menjünk!
HOGY KÉSZÍTSÜNK DARÁZSCSAPDÁT?
DARAZSAK ELKÁBÍTÁSA: FÜSTTEL
- Fede! - Mi az?
A szomszédod.
Mi jár a fejében, Damián?
Mire gondol?
Inkább nem árulom el.
Nem akarja elárulni az igazat?
Talán.
Fantáziál valamiről?
Nem tudom.
Dehogynem.
Csak nem vallja be.
Damián!
Még mindig jó embernek tartja magát?
Ez megtörténik?
Most kezdődik.
Jól van.
Elmegyek.
Máris?
Holnap találkozunk az irodában, mint mindig.
Ne légy már ilyen!
Tudod, mit?
Néha...
legszívesebben sokáig bent maradnék dolgozni, még ha nincs is dolgom...
csak hogy a közeledben legyek.
Ha nem is látnál, nem szólnál hozzám,
akkor is megérné, mert közel lennék hozzád.
Nem néztem ki belőled, hogy romantikus alkat vagy.
Jobb, ha elmegyek, mielőtt Lucía hazaér.
Holnap találkozunk.
- Behozod a szatyrokat? - Igen.
Hahó!
Apa!
Anya, segíts! Csinálj valamit!
Anya, segíts!
Hívj valakit! Csinálj valamit!
Hívj már valakit!
Anya!
Itt sincs semmi?
Volt egy nyitott ablak, és kaja hever szanaszét.
De itt semmi.
Körülnéztem, de nem találtam fészket.
- Hol a felesége és a lánya? - A nagymamánál.
Nem kell lezárni a házat. Hazajöhetnek.
- Szólok nekik. - Befejezem a jelentést, és...
Istennek éreztem magam.
Vagy póknak, ha úgy jobb.
Amit senki nem vesz észre,
de ott ül a sarokban, és dróton rángatja a világot.
Mást is éreztem.
Hogy az újjászületés szélén állok.
Vége.
Minek?
Az interjúnak.
Vége, Iñaki.
Viszlát!
Ez a szekrény...
Mi van azzal, ami szerinted benne van?
Sok emléket idézett fel a szekrény,
csak elöntöttek az érzelmek. Elmúlt.
Drágám, biztos ne maradjak veled?
- Kösz, hogy vigyázol Maríára. - Kicsim!
Ne add fel a reményt! Hallottad, mit mondtak a...
Igen.
Jaj, kicsim!
Hívj fel!
Magyar szöveg: Lippai-Nagy Dóra Iyuno