Останні дні Птолемея Ґрея
От чорт.
Так щільно, не можу підняти.
Прокляття!
-Може, цим? -Ні. В інший бік.
-В інший. Вибачте. -Отак. Удар зверху.
А тепер піднімай.
Отак. Давай ще раз.
Отак.
А ця легко відійшла.
Фух! Що?
-Так. Це воно. -А це що?
Відкривайте вже.
Там нічого такого.
Розгортай.
Ви ж казали, що тут скарб.
Бачиш?
На, візьми собі.
А через кілька років побачимо, що це за «нічого такого».
Я поїхав з Міссісіпі, коли мені було дванадцять років.
Поїхав, бо там було багато смертей і болю.
Але перед тим зробив обіцяне.
Я пішов стежкою.
Пішов його слідами.
Відшукав Койдоґів скарб: чотирнадцять золотих монет.
То ці монети…
Дублони.
Це дублони, піратський скарб.
Ага. І їх можна продати?
Аякже.
Ви сказали, що було чотирнадцять, а тут усього дві.
Сенсія любила красиві речі.
Коштовності, гребінець, який тобі сподобався,
і близько сотні шовкових суконь.
Звісно, ви змарнували скарб, щоб її вразити.
Щоб її порадувати.
Я за нею шалів.
Але не настільки, щоб усі гроші витратити на подарунки.
Потім у неї виявили рак,
і довелося платити за страховку.
Тоді я почав продавати монети.
Хоч і знав, що Койдоґ цього не хотів би.
Він же помер сто років тому. Що він хотів би?
Щоб я витратив гроші на порятунок чорних.
Що? Чорних?
Ясно. Вам же було десять років.
О, ні. Майже вісім.
Як маленький хлопчик міг когось урятувати?
Я чи не все життя намагався це зрозуміти.
А потім з’явилася Сенсія.
Заради неї я б що завгодно зробив.
Але зрештою підвів і її, і Коя.
Це мій останній шанс виконати обіцяне.
За допомогою двох монет?
Ну добре. А це що? Від чого ключ?
Узнаєш, коли прийде час, пташко.
Коли прийде час.
Дякую.
Нема за що.
А пляшку куди понесли?
Буде за снодійне.
Дублони.
СВОБОДА
Підніміть.
-Обережно. Отак. -Давай.
Отак.
Допоможіть мені.
-Принесіть оте. -Намотайте на шию.
Піднімайте.
Давайте сюди гас.
-Тримайте його. -Не рухайся.
Вилазь.
Отак. Правильно.
Ану вилазь туди.
-Кажи, що знаєш. -Не можу дихати.
Продовжуйте.
Тихо.
Переживеш цю ніч
тільки якщо віддаси моє.
Краще б ти заговорив.
Це гас.
Ану розказуй, що він хоче знати.
Кажуть, гас «легкозаймистий».
Сучий…
Обережно.
Стережись.
Розказуй, де те, що ти у мене вкрав!
Або підсмажиш?
Ні! Горить!
Поки що не вбивайте!
Поки не заговорить, він потрібен мені живий.
-Зніміть його! -Знімайте його.
Попалися.
Рятуйте.
РОДЖЕР ДОБРОГО РАНКУ.
Чого встали?
Подумав, що не годиться
молодій дівчині спати на дивані.
Він досить зручний.
Він же тобі спочатку не подобався.
Відтоді багато що змінилося.
Я тобі теж не подобаюся.
Неправда. Принаймні не більше.
Той хлопець, що працював з Реджі, хоче зайти в гості?
Роджер Доус. Так.
-То хай приходить. -Точно?
Так, я його пам’ятаю. Він скромний.
Ну добре.
Допоможи мені, пташко.
Що ви робите?
-Допоможи мені. -Добре.
Отак. Сюди.
Важкувата, бо в ній повно монет.
Ні фіга собі.
Де ви стільки взяли?
Перед тим, як я почав втрачати пам’ять,
переводив пенсійні чеки в готівку.
Те, що не витрачав, складав у валізу.
І скільки тут?
Не знаю. Давно не рахував.
Має бути сорок чи п’ятдесят.
-Сорок чи п’ятдесят чого? -Тисяч.
Краще б ви мені їх не показували.
Боїшся грошей?
Батька вбили за борги.
А мама робила різне за гроші.
Мені теж страшно, але треба жити далі.
А ще тобі потрібне зручне ліжко, щоб добре спати.
І новий одяг, і кишенькові гроші.
На це я сама зароблю. А свої гроші не витрачайте.
Нащо мені стільки, якщо в мене є золото?
Рахунки золотом не сплатите.
А ти тямиш.
Усе одно треба викинути цю потворну валізу.
Потворну? Що ти таке кажеш?
Вона зі справжнього алігатора з Флориди, штат Луїзіана,
де вирощують екзотичні види.
Це справжній алігатор. Помацай.
Яка якість.
Кращої не знайдеш.
Усе одно це небезпечно.
А що мені з ними робити?
Рахунок буде на її ім’я?
Ні.
Ні, рахунок потрібен для дебетової картки.
Зрозуміло.
І вам потрібен ще один банківський рахунок?
Як вважаєте за потрібне.
-Онлайн-доступ хочете? -Так.
Я хочу відкрити новий рахунок для відкладених грошей.
На вашому рахунку вже чотири тисячі доларів, пане Ґрей.
Я це ціную, пані Брукс, і розумію вас.
Ви думаєте, що Робін
хоче отримати доступ до мого ощадного рахунку,
змусивши мене відкрити новий рахунок
на меншу суму й пішовши в обхід.
Але одне тут не сходиться.
Допоможи підняти, пташко.
Тут майже сорок тисяч доларів.
Якби пташка хотіла мене пограбувати,
вона просто втекла б з грошима.
І я не зміг би довести, що вона мене обікрала.
Бачите? Тепер ми одне одного зрозуміли?
-Зрозуміли, пане Ґрей. -От і добре.
Більшість грошей я хочу покласти на новий рахунок.
А решту залишу собі
для вирішення певних поточних справ.
Треба просто опустити спинку.
Навіть дитина зможе.
Зрозуміло.
Дякую. Це тобі.
-І тобі. -Дякую.
Старий диван винести?
Виносьте. Ви дуже допоможете.
Дякую.
Не спіткніться там.
Стривайте. Що ви робите?
Що ви… О боже.
Боже мій.
Ви ще тут? Виносьте вже.
Це моє перше справжнє ліжко.
Це не зовсім ліжко.
-Для мене – ліжко. -У ньому
три міцні перекладини,
тому спина не болітиме.
У мене не було справжнього ліжка.
Навіть у маминому будинку?
Там був спальний мішок.
Ну що, подобається?
Такий красивий.
Гарний.
Як і твоя сукня.
А, так. Красива, правда?
-Купила на розпродажу. -А що в пакетах?
Ще кілька суконь. І одяг,
-в якому я ходила в магазин. -А який привід?
Та ніякий.
-У тебе з’явився хлопець. -Ні!
-У тебе з’явився хлопець. -Нема приводу.
І тут священник каже: «Ця церква лише для білих».
А я йому: «Я не збираюсь заходити.
Просто йшов мимо й зупинився, бо ваш божий дім такий красивий».
Ви вже якось розповідали нам з Реджі цю історію.
Тоді я вже почав втрачати пам’ять.
Робін сказала, що ти довго працював з Реджі.
Коли міг, він кликав мене до себе. Я це цінував. Кожен цент важливий.
Я вчуся. Принаймні намагаюся. Ходжу на лекції, коли є час.
У художньому інституті.
То ти художник?
Я розробляю ігри.
Відеоігри.
А що, теслярем бути вже не модно?
Та ні. Просто він не цим хоче займатися.
А чим ти хочеш займатися?
Він же сказав.
Ні, він сказав, де вчиться.
Чим ти хочеш заробляти на життя?
Ким себе бачиш через десять-двадцять років?
Нечесно таке питати.
Але питання важливе.
Якщо це так важливо, тоді чому ви…
чому мене про це не питаєте?
Дівчино. Зрозуміло ж, що ти зможеш бути, ким сама захочеш.
А чоловіки не можуть обирати.
Вони повинні пробиватися
і робити те, що треба в цьому світі.
Може, у вашому світі й так. А в цьому
жінкам не легше, ніж чоловікам.
Вони керують великими компаніями, балотуються в уряд,
отримують Нобелівську премію за розшифровку генома, й ще багато що.
А колись навіть полетять на Марс.
А я лишуся на Землі, звідси допомагатиму.
Я роблю, що можу, пане Ґрей.
Теслярство мені до душі, але треба вміти говорити з людьми.
Реджі з усіма знаходив спільну мову.
А коли ти востаннє бачив Реджі?
Коли ми закінчили роботу в Нісі.
А хто ще з вами працював?
Тільки ми вдвох.
Він не був схвильований чи стривожений?
Та ні. Був такий, як і завжди.
Він заплатив тобі за роботу?
Чому ви про таке питаєте?
Узагалі-то не заплатив.
Але тепер, коли я знаю, що сталося, певно, він просто не встиг заплатити.
Бачиш?
-Скільки він мав заплатити? -О, ні, пане Ґрей.
Я не тому прийшов.
Я сказав щось не так? Бо мені так здалося.
Та ти що, ні. Не можна щось сказати не так.
Як ти знаєш?
А як можна сказати щось так про вбитого?
Так, мабуть, ніяк.
Чому ти не взяв гроші?
Я вже сказав:
я прийшов, бо пан Ґрей хороший.
А це за що?
Не знаю. Просто так.
Це нічого не означає.
Ти жалкуєш, що втратив кохану жінку? Сім’ю?
Я маю тобі щось сказати, і навіть не…
Навіть не знаю, кому ще можу про це розказати.
Це стосується…
Нас з Ніною.
Розумієш, Ніна…
Ніниного колишнього посадили за вбивство.
Його випустили, й…
Вони почали бачитися.
Я сказав їй не спілкуватися з ним.
А вона не послухала.
Я думаю взяти її з дітьми
й перебратися в Техас.
У нас там родичі…
І якщо він поїде з Атланти, то порушить
умови умовно-дострокового звільнення.
Ти слухаєш, дядьку?
Довго ж ти його проводжала.
-Ми просто розмовляли. -Про що?
Хоче зводити мене в кіно.
Я сказала, що спочатку спитаю у вас.
-Нащо? Ти не повинна мені звітувати. -Ви не хочете знати?
Мені він сподобався.
Так, він хороший. Трохи простакуватий.
Він оцінив ваше бажання віддати борг Реджі.
Я ж сказав, він мені сподобався.
Так. Ви розпитували його про Реджі,
тому й хотіли, щоб він прийшов.
Він дружив з Реджі. Знає всіх, кого знаємо ми.
Що, вже й спитати не можна?
Річ не в ньому.
Я переживаю за вас.
За мене не переживай.
У такому віці вже нічого не страшно.
А що як шукати вже нічого?
Що як ви марнуєте дорогоцінний час
на пошук неіснуючих відповідей?
АНАТОМІЧНИЙ ЗАПОВІТ
Сон покращився?
Ну.
Не дуже.
Спогади стали снами,
і я не можу їх прогнати.
Таке буває. Співчуваю.
Нема чого співчувати.
Навпаки, мені пощастило, що пам’ять узагалі повернулася.
Довго це триватиме?
Ваша життєва сила вражає, пане Ґрей.
Хвороба піддається лікуванню,
як висохла трава вогню.
А ваш розум геть ясний,
я такого ще не бачив.
Але ви ж розумієте, що вогонь лишить за собою вщент випалену землю.
Я не знаю, як довго триватиме ефект.
Але знаю, що до того розум буде ясний, як ніколи.
Мене ростив чоловік на ім’я Койдоґ.
Він казав…
Гріх – це довга дорога,
що починається в самому пеклі й кінчається в раю,
і гріхи визначають,
де ти будеш на тій дорозі.
Ніхто не хороший і не поганий,
крім бога і диявола.
Так.
Койдоґ дещо вкрав у білого чоловіка.
Його спіймали
і лінчували.
Його спалили.
Він стояв у гасі з петлею на шиї.
Коли до нього підійшов той білий, він перекинув бочку, на якій стояв,
повісився й підпалив своїх убивць.
І він…
він передав цю силу вам.
Можна щось спитати, сатано?
Аякже, Птолемею.
Чи може бути так,
що ставши старим і слабким,
я так злякався того, що знав,
що просто це забув?
Можу тільки сказати,
що якби я знав те, що знаєте ви,
я б тікав, що є сили.
Дякую, що підписали.
Дякую вам.
Ну добре.
-Гей. -Гей.
Що він сказав?
Усе просто чудово.
Що?
Ви точно готові до зустрічі?
Ви з ним говорили цілий ранок.
Думала, ви втомилися.
На втому немає часу.
Ще багато чого треба зробити.
До того ж, я дуже чекаю на цю зустріч.
Я двадцять років його не бачив.
Дивіться, як я її почистила.
Обережно з нею.
Невже ви не показували їх Сенсії?
-Ні разу. -Чому?
Я не знав вродливіших і добріших за Сенсію.
А ще в неї був неабиякий апетит.
Якби вона дізналася про скарб, її було б не спинити.
Вона б його вкрала?
О, ні. Вона б не витратила його тільки на себе. Вона б усе роздала.
Друзям, родичам, коханцям.
Стоп. У неї були коханці?
І не завжди тільки чоловіки.
Що? Було й таке?
І ви з таким мирилися?
Я мирився з нею.
А ви?
У вас є апетит?
Зрадив був раз.
З подругою Сенсії Лоллі.
-То була помста? -То була несподіванка.
Сенсія на вихідні поїхала з міста, а Лоллі схотіла зготувати мені вечерю.
Покликала мене до себе.
Це було лише раз. Але я зненавидів себе за це.
Сенсія одразу здогадалася й вигнала мене.
А через годину пішла мене шукати. Сказала: «Умру, якщо не будемо разом».
Більше я на інших жінок не дивився. Ніколи.
А Сенсі теж більше не дивилася?
Ух ти.
-Красиво, скажи? -Так.
-Чому ти шепочеш? -Не знаю. Тут хочеться шепотіти.
Птолемей. Машалла. Мій давній друг Птолемей. Як ти?
Саїд. Як ти, друже?
Бог милостивий. Альхамдулілла.
-А це хто? -Це Робін. Допомагає мені.
-Робін. -Так.
-Подобається тут? -Так.
Це мармуровий бюст великого римського імператора Адріана.
Колись давно перед смертю він написав вірша.
Батько знав його напам’ять.
«Душе моя, скитальнице,
Тілу подруго та супутнице,
Куди тепер ідеш ти,
Маленька, похмура й гола,
Забувши колишню легкість?»
Ого.
Це він.
Можеш тут усе роздивитися. Питай, що хочеш.
Дякую.
Як поживає сім’я?
Сини вчаться в коледжі, а Фатіма колись стане хазяйкою крамниці.
А як батько?
Батько помер три роки тому.
Джафар, такий хороший був чоловік.
Так, був.
Це один з найрідкісніших експонатів.
Виготовлений багато століть тому в Центральній Африці.
Роками фахівці відмовлялися вірити,
що африканці могли зробити щось аж таке досконале.
Вочевидь, вони помилялися.
Вочевидь.
Саїде, а чайна кімната ще є?
Аякже. Ходімо.
-Дякую. -Так.
Робін питала, як ми познайомилися.
Мені було 14 років.
Коли я побачив у крамниці чорношкірого,
я затримався, щоб він нічого не поцупив.
Я був молодий і дурний.
Птолемей спитав про кельтську діадему, викувану зі срібла.
Здається, ми її тоді продавали за сімсот доларів.
Хотів купити Сенсії щось красиве.
Вона тоді вже довго хворіла.
Джафар, його батько, спитав, скільки в мене було при собі грошей.
Я відповів, що вісімдесят сім доларів.
Він сказав, що візьме їх як перший внесок
і що решту можна буде сплатити через місяць.
-Ого. -Поклав діадему в коробочку.
Сенсія так зраділа.
Коли пан Ґрей пішов, я спитав у батька,
чому він повірив абсолютно незнайомому чорному.
Він відповів: «Не можна судити про людину за кольором шкіри, одягом,
національністю чи релігією.
Можна судити лише за тим, що в нього на серці».
Джафар. Хороший був чоловік.
Я приходив щомісяця, поки повністю не розплатився.
Що тебе привело сюди сьогодні, друже? Зайшов привітатися?
Покажи йому монету, Робін.
-Хочете продати? -Ні.
Скажи, скільки коштує.
Одну хвилинку.
Знаєш, пан Птолемей коли-не-коли купував у нас ці монети.
Тому в нас усе записано.
Зараз подивимось.
Двадцять доларів Сент-Ґоденса.
Тисяча дев’ятсот тридцять другого року. У хорошому стані.
Виходить п’ятдесят тисяч.
Стривайте, за оці п’ятдесят тисяч?
За кожну. Так. Це приблизна ціна.
Батько завжди казав Птолемеєві,
що інші покупці можуть запропонувати за ці монети більшу ціну.
Але Птолемей ніколи їм не вірив.
І це не змінилося.
Я ціную твою допомогу. Так.
Що читаєш?
Книжку про астрономію.
-Це для шкільного іспиту? -Ні.
Ви знали, що Сонце займає більше місця, ніж мільйон планет Земля?
-Ого. Чимало. -Скажіть?
І в давнину люди вважали Сонце богом.
Мабуть, тепер так само.
Так.
Про що думаєте?
Про все, що я колись знав… про все одразу.
Нелегко, мабуть.
Це точно.
Але в мене лишилося всього кілька днів, щоб привести справи до ладу.
І вас не турбує,
що ви станете такий, як раніше?
Я з цим змирився.
А ти?
А самі як думаєте?
Знаєте,
тато з друзями-головорізами тримав у страху цілий район.
А якось у суботу просто не повернувся додому.
Ми з мамою його поховали.
А потім вона підсіла на наркотики,
я пробувала їй допомогти.
Вона обіцяла мені
майже щодня, що зав’яже.
А одного четверга я прокинулась, а вона була мертва.
Послухай.
Лікар-диявол сказав…
що я стану такий, як був. А не помру.
Він сказав, що стан може погіршитися.
Якби я не погодився на укол, ми б зараз отак з тобою не розмовляли.
Ви не розумієте.
Ну добре.
Поясни так, щоб я зрозумів.
Я…
Я зраділа, коли померла мама.
Я знала, що вона навмисно це зробила, щоб тітка Нісі забрала мене до себе.
У глибині душі я надіялася…
Хотіла б, щоб було інакше, але я надіялася, що вона помре,
щоб мені більше не жити в тому будинку.
Тому… це мене треба називати «дияволом».
Ні, дитинко.
Ти не диявол.
Я мала на увазі, що…
Ви перша близька мені людина,
якій я не бажаю смерті.
Не хочу, щоб вас не стало.
Я відкрию.
Ні, я з тобою.
Пан Ґрей?
Так.
Я Дарвін Ендрюс.
Я працюю на місто
і відповідаю за безпеку пенсіонерів і їхню здатність до самообслуговування.
Можна зайти й поставити вам кілька запитань?
Авжеж. Заходьте.
Сюди.
То чого ви тут?
Ваша небога поскаржилася, що панна Робін Барнет погано з вами
обходиться й чинить протиправні дії проти вас і вашого житла.
Ти погано зі мною обходишся, пташко?
Ні, дядьку.
-Що ж… -Бачите оце, пане Ґрей?
Ваша небога з сином
стверджують, що панна Барнет украла ваші гроші,
і через це ви бідуєте.
Може, там-тут є трохи пилу,
але я б не назвав це бідуванням.
Офіцер. Гей!
Не пам’ятаю, щоб дозволяв вам нишпорити в моєму домі.
Я показав вам фрукт, пане Ґрей. Який це був фрукт?
Пупковий апельсин з відтінком зеленого зверху, де було стебло.
А що скажете про звинувачення, що ця дівчина вкрала ваші гроші?
Ви живете один, Дарвіне?
Питання тут ставлю я, пане Ґрей.
Точно. Мерія дала вам таке право.
Я спитав, бо якщо ви живете не самі,
і моя небога сказала б, що хтось краде у вас гроші,
як мені знати, правда це чи ні?
Нащо їй брехати?
А мені нащо?
І якщо вже на те пішло, нащо брехати Робін?
Ваша небога прагне захистити ваші гроші і власність.
І якщо ви визнаєте мене неспроможним,
мою власність і гроші отримає моя небога.
Хіба не так?
Можна оглянути ваш будинок?
Авжеж. Будь ласка.
Робін, покажи йому тут усе.
-Як тебе звати, синку? -Ріджент.
А я Птолемей.
Це означає «цар». І Ріджент означає «цар».
Хіба не круто?
Скажи, Рідженте, ви з напарником патрулюєте цей район?
Це ваш район?
Так. Ми з тринадцятого відділку.
А чули про вбивство на Делмарському колі?
Так, десь два тижні тому там убили чоловіка.
Убили мого двоюрідного онука, Реджі Ллойда.
Прикро це чути.
Як просувається розслідування?
Розслідуємо не ми.
Над справою працюють детективи.
Нам нічого не розказують, ми тільки приводимо свідків на допит.
І що, когось уже приводили?
Тут давно прибирали?
А у вас давно прибирали?
Я доповім службі соцзахисту.
Вони іноді перевірятимуть вас і панну Барнет.
Справедливо, Дарвіне.
Ходімо.
Приємного вам дня.
Дякую.
Стегенця скоро будуть.
Дякую, Соню.
Щоб вижити на сучасних бавовняних полях, треба добре їсти.
Розумію. У селі простіше, ніж у місті.
Гала Дракера вчора застрелили, коли йшов до своєї машини. Просто йшов.
А тепер він мертвий.
Це той чоловік, який завжди був у червоному костюмі?
Ви гарна, панно Робін.
До неї постійно хтось залицяється.
Ой, ну вас.
-Та ну. -Несу замовлення.
Добре.
А тепер про Нісі.
Я знаю, що в неї добрі наміри.
Але Нісі забрала б у мене все, що я маю,
і сказала б, що робить це виключно заради мого ж добра.
А про мене ви теж так думали?
Ні. Таке мені на думку не спадало.
Навіть коли я взяла гребінець?
Якби молода дівчина побачила таку красу
і не схотіла взяти собі, оце був би злочин.
Я не просто взяла, я в кишеню сховала.
Робін, у тобі немає нічого лихого.
-Як ви знаєте? -Знаю та й годі.
Ти все життя так старалася,
так переживала, щоб не взяти чужого.
А Нісі навіть не вміє переживати.
Чому? Бо вона так сильно хоче чужого?
Деякі чорні, та й білі теж,
так сильно чогось хочуть, що не можуть себе контролювати.
Але від цього вони не стають поганими.
-Що? А якими вони стають? -Вони опиняються в пастці.
Тонуть у сипучих пісках,
і ми повинні їх рятувати.
То треба любити цих паскуд, навіть якщо вони не заслужили?
Ні. Я не це казав.
А якщо я ще щось розкажу про Гіллі?
Що саме?
Тітка Нісі дала Гіллі гроші,
щоб він заплатив Реджі й Роджеру за роботу,
але Гіллі так і не віддав їх Реджі.
-Кажеш, Гіллі вкрав гроші Реджі? -Так.
Ви це бачите?
Арті!
Латішо. Що ви робите посеред вулиці?
Ми малюємо.
Обов’язково малювати посеред дороги?
-Вставай. -Ваша мама тут?
-Вона горює. -Ні.
Вона лишила вас тут?
Поки знову не стане радісна.
Господи помилуй. Заведеш їх у будинок?
-На сходах посидите. -Ні.
-А я кажу: так. -Ні.
Сідайте.
Що з вами? Ви ж знаєте, що так не можна.
Ми просто малювали.
Посеред дороги?
-Так. -Не смішно.
Це не смішно. Я з вами не граюся. Ви ж знаєте, що так не можна.
Та хто там ломиться?
Ну?
Впустиш мене чи як?
Я думав, вас забрала соцслужба.
Хто там, Гільярде?
Нісі! Скажи цьому дурнику, щоб мене впустив.
Татку Піті. Що… Заходьте.
Привіт, тітко Нісі.
Ви купили новий одяг?
Треба сказати про це соцслужбі.
Треба було відрізати тобі яйця, коли була така нагода.
Ти знала, що діти граються прямо посеред дороги?
Гіллі, діти були самі надворі?
Я сказав їм не виходити на дорогу.
Принеси дядькові холодної води.
А чому діти Реджі у вас?
Ви якийсь інакший.
Чому діти Реджі у тебе?
Ніна хоче побути трохи на самоті. Попросила взяти їх до себе.
Привезла їх сюди, щоб пожили поки що в мене.
І скільки вона за це платить?
Реджі назбирав трохи грошей. Вона заплатила тільки за їжу для них.
З поліції дзвонили, коли вбили Реджі?
Дзвонили Ніні.
Вона злякалася й попросила мене піти з нею.
І що вам сказали?
Що його застрелили в голову.
А ти що скажеш, малий?
Я вам не малий.
Послухай.
Я ходив у банк і відкрив рахунок
на тебе, твого сина, дружину і дітей Реджі, й ще на декого.
Я призначив Робін… Як це називається?
-Довірена особа. -Довіреною особою.
Вона щомісяця виписуватиме вам чек на дев’ятсот доларів.
-Робін? -Так.
Цього вистачить на сплату комунальних послуг.
-А решта – тобі. -А чому я сама не можу виписувати чеки?
Тому що ти хотіла викинути мене з власного будинку
і запроторити в притулок.
Дядьку, я хотіла допомогти.
Гіллі сказав, що ви збожеволіли й живете в бруді.
-А сказав, що вкрав у мене гроші? -Я у вас не крав.
Я позичив Ширлі Рінґ п’ятдесят доларів. Я це точно знаю,
бо вона прийшла до мене й віддала.
-Ти вкрав половину решти. -Злодієм мене називаєте?
-Ще й яким. -Сядь!
Сядь.
Робін подзвонить десь через тиждень.
Якщо потрібні будуть гроші, просто скажіть. Якщо ні…
Вона нам навіть не рідня.
Неправильно, що чужа людина втручається в сімейні справи.
То я тепер чужа?
Я у вас прибирала, готувала.
Я для вас роблю більше, ніж Гіллі. І я ще чужа?
Може, сходиш з дітьми
у магазин і купиш їм цукерок?
Ходімо.
-Уставайте. Підемо в магазин. -Добре.
-Малий. -Що?
Вийдемо на ґанок. Є розмова.
То що, Гіллі, вкрав чи ні?
Так.
Я ж не знав, що ви здогадаєтесь.
Я б не крав, якби знав, що ви порахуєте гроші.
-Гільярде. -Що?
По-твоєму, нормально в когось красти,
якщо вони про це не знають?
Ну, так.
А що тут такого?
Якщо про це не дізнаються, то й не засмутяться.
Боже мій.
А що? Ще раз пробачте, що взяв ваші гроші.
Пробачте за Гіллі, дядьку.
Поруч з ним не було чоловіка, який навчив би, що добре, а що погано.
Так. Ним міг би бути я.
Вам своїх проблем тоді вистачало.
Усе одно треба було приділяти хлопцеві більше уваги.
Вам усім.
Послухай. Якщо я дам гроші,
зможеш зібрати людей?
Тих, хто був на поминках.
-Зможеш зібрати їх ще раз? -Нащо?
Хочу сказати кілька слів.
Ну, не знаю, дядьку.
Я не знаю, хто зможе чи схоче прийти.
-Може, спробуєш? -Ну добре. Спробую.
Машина скоро приїде.
-Можемо їхати? -Авжеж.
Я подзвоню.
КОЛЕДЖ АТЛАНТИ
А це що?
Це «Forbes». Журнал про мільйонерів і мільярдерів.
Я знаю, що таке «Forbes». Я питав, нащо він тобі?
Там є стаття про кіберспорт.
Отут?
А що воно таке?
Це спортивні змагання з відеоігор.
-Ти ж казав, що розробляєш ігри. -Щоб платити за квартиру.
За змагання дають більше, ніж за розробку.
За те, що сидиш і граєш в ігри, гроші дають?
Минулі змагання «Ліги легенд» зібрали більше глядачів, ніж Суперкубок.
У «Forbes» пишуть, що торік 10 гравців заробили понад 10 мільйонів.
Доларів?
Переважно на рекламі, але так.
Та щоб мене.
Нічого собі.
Он вона.
Вона тобі подобається?
Так. У неї такий сильний характер. А ще вона красива.
Ти ж у курсі, що ті, хто мав її любити, її кривдили?
У курсі.
Я склала іспит.
Ти тепер випускниця?
-Так, я склала. -Клас. Поздоровляю.
-Я не здивований. -Треба це відсвяткувати.
Спочатку зустрінуся з Біллі. Я йому обіцяв.
Тоді після того?
Підемо, куди захочеш.
МОЖНА ЗАЙМАТИСЯ СПОРТОМ, АЛЕ БОКС – БІЛЬШЕ, НІЖ ПРОСТО СПОРТ
-Біллі! -Пане Ґрей.
Що вас привело?
Хотів поговорити.
Про що?
Може, вип’ємо?
Гаразд.
Ніко, принесеш нам пива?
А як ви сюди приїхали?
Роджер Доус підвіз. Він зустрічається з Робін.
Роджер. Він іноді працював на Реджі.
Хороший малий.
Могла й гіршого вибрати.
Я говорив з поліцією про Реджі.
Їм плювати на чорного, якого застрелили на вулиці.
Навіть якби вони знали, що він не був бандитом.
Убивають не тільки бандитів.
Я це добре знаю.
Але…
-Але що? -Перед тим, як Реджі вбили, він казав,
що хоче поїхати з міста.
І що?
Я хочу з’ясувати, хто вбив мого небожа.
Нащо?
А що робив би ти, якби вбили близьку тобі людину?
Якось Реджі розповів…
Про Ніниного колишнього.
-Який вийшов з тюрми? -То він і вам розповідав?
Щось казав, але зовсім небагато.
Не назвав імені.
Реджі не сказав, як його звали.
Сказав тільки, що того типа засудили на 20 років,
а відсидів він лише дванадцять.
Цікаво.
Що думаєте робити, пане Ґрей?
Думаю вбити того покидька, Біллі.
Ось що я думаю.
ЗА КНИГОЮ ВОЛТЕРА МОСЛІ
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова