Останні дні Птолемея Ґрея
Койдоґ, я думав, ми йдемо на нічне ловіння сома.
Так і є, малий.
Але спочатку привітаюся з подругою.
З якою саме? З пані Шарлоттою чи з пані Рубі?
З пані Мері.
А обов’язково вітатися з нею перед риболовлею?
Я пообіцяв, що допоможу їй сплатити комірне.
Ходімо, малий.
Привіт!
Знаєш, що пастор каже про гріх?
Так.
То це і є гріх!
Гей, Койдоґ!
Привіт!
-Давно не заходив. -Так.
Рубав ліс у Ван-Кліві,
поки лився бурбон.
А він не малий ще, щоб бути тут уночі, пане Маккен?
Ні. Мені сім років. Я вже великий.
Та невже?
Забрав його до себе,
поки його мама доглядає батька в Новому Орлеані.
А тут кого хочеш побачити?
Мері, щоб допомогти їй сплатити комірне.
Мері!
Так, пані Деліє.
Прийшов пан Маккен, «щоб допомогти тобі сплатити комірне».
Уже йду.
Хочеш прийняти ванну, малий?
-Так. -Іди зі мною.
-Слухайся пані Делію, малий. -Добре.
Так.
Хороша буде нічка!
-Матріс. -Так, пані Ді.
Принеси двоє відер гарячої води для ванни.
Так рано ніхто не купається.
Це для його королівської високості.
Давай. Роздягайся.
Водичка тепла, малий?
А чому у вас ванна прямо посеред вітальні?
Раніше вона була нагорі, але коли вселилася Лоретта,
ванну довелося спустити сюди.
До того ж, звідси ближче до гарячої води.
Зрозуміло.
Ти такий милий хлопчик.
Забрала б тебе собі.
Добре.
І так щоразу. Зараза. Щоразу.
Хтось же має програвати.
Кляті шахраї!
Іди сюди, довбень!
Ану перестаньте! Розбороніть їх! Я не потерплю тут бійок!
Ти мій, сучий син! Ще махлюватимеш?
-Не чіпай його! Це мій чоловік! -Уб’ю паскуду.
Іди до мене, малий.
Привіт, Татку Піті.
Ти тут?
Заходь.
Стріляти в мене зібрався?
Ні.
Я його для себе вийняв.
Яка ти.
Гуляла з новим другом?
Так.
То чому б мені не застрелитися?
Ти – все, що в мене є, а тепер усьому кінець.
Помирати зібрався?
Не знаю, що ще можу зробити.
А нащо взагалі щось робити?
Бо ти єдина жінка, яку я кохав.
Я ж повернулася додому.
Ти мене не втратиш.
Для мене ти завжди будеш єдиним чоловіком.
Та якщо хочеш померти, я сама тебе застрелю.
Бо після цього я одразу пущу кулю собі в серце.
Ні.
Дядьку, чого…
Чого ви не спите так пізно?
Анвін Ломакс.
Хто?
Анвін Ломакс побив Артура Міні,
і Моллі його зарізала.
Кошмар снився?
Почалося все не так.
Я сидів у ванні.
Матріс гріла воду для ванни.
Гаряча вода розслабляла.
Усі сміялися й усміхалися, і…
Я ніколи не почувався в більшій безпеці.
Але, як і завжди, це тривало недовго.
Вибачте, що я так пізно.
Коли я дзвонила, ви сказали, що все добре.
Так і є.
Віскі просто допомагає заснути.
Якби хотіла, могла лишитися в Роджера.
Треба було сидіти тут. Не можна лишати вас самого.
Вибачте за це.
Не треба вибачатися.
Бути молодою й закоханою – це нормально.
Закоханою?
Я ж бачу, як він на тебе дивиться.
Ми з Роджером ледве одне одного знаємо.
Пів на п’яту ранку говорить інакше.
Та ні, ми просто…
Пусте. Ми просто гуляли.
Він добре до тебе ставиться?
Так.
Еге ж, ти хочеш, а він може.
Тут я промовчу.
Колись згадуватимеш це
і побачиш усе в зовсім іншому світлі.
Ну, я вже досить доросла, щоб знати, що таке кохання.
Та невже? І хто тебе навчив?
Ви.
Я люблю вас, Птолемею. По-справжньому.
Кажу вам, була б я на 20 років старша,
а ви – на 50 років молодший,
я могла б уявити нас разом.
А ви до кого-небудь таке почували?
Мабуть, до своєї першої подруги, маленької Мод.
Так. І ти знаєш про мої почуття до Сенсії.
Так.
Але ти…
Ти…
Ти перша жінка, яка любить мене.
Любить мене без… без…
Безумовно?
Так. Безумовно.
Так.
І таку любов я надіюся запам’ятати, коли стану таким, як раніше.
А ти… ти біжи назустріч своєму майбутньому
і бери все, що дає життя.
Молодим бути добре.
Але в старості є свої переваги.
Невже? І які ж, старий?
Ну, старі розуміють, чому й нащо трапляється погане.
А ще?
Старі не бояться життя, бо однією ногою стоять у могилі.
Ну все. Лягай уже спати. Завтра важливий день.
Хочу познайомити тебе з новими людьми і навчити старих трюків.
-Хочеш трохи віскі перед сном? -Ні.
Не варто вам так багато пити.
Мене все одно вже не врятувати.
Але спробувати варто.
На добраніч.
На добраніч. Солодких снів.
Хай не кусають вас блощиці.
Покусають – сп’яніють.
-Хто це, в хера? -Це Птолемей Ґрей. Ніну можна?
Знаєш, котра зараз година?
Вибачте,
але у мене для неї важливе повідомлення.
-Алло. -Татко Ґрей?
Так, це я.
Це Ніна. Ніна Ллойд.
Як ти так швидко знайшла мій номер?
Він є в телефоні.
Що? Телефон показує, хто дзвонив?
Усі телефони показують.
Що? Справді?
Пробачте за Альфреда. Він оберігає мене від тих, хто дзвонить.
Ти з ним зустрічаєшся?
Ні, авжеж, ні. Він просто…
Він просто друг сім’ї, допомагає мені.
Нісі тобі дзвонила? Казала, що я збираю людей у пам’ять про Реджі?
Дзвонила, але… Мабуть, я не прийду.
Мені досі важко, розумієте?
Розумію. Це наче рана, що ніяк не загоїться.
Так.
Слухай, поминальний обід почнеться о третій.
Якби ми могли зустрітися о другій,
обіцяю, я не заберу в тебе багато часу.
Хочу дати тобі грошей.
Не розумію. Які ще гроші?
Гроші, які я відкладав для Реджі, твого чоловіка.
Там вистачить для тебе й дітей на кілька місяців.
-О другій, кажете? -Так. О другій.
Знала, що застану вас за книжкою.
-Доброго ранку. -Доброго ранку.
Узнаєш, о котрій автобус?
Ні, я просив узнати, о котрій автобус.
Я це й роблю, дядьку.
Дзвонитимеш в автобусну компанію?
Ні, завантажу розклад.
-Що зробиш? -Завантажу.
Ну, з інтернету. Чули про такий?
Чув, але ніколи не користувався.
Давайте покажу. Куди вам треба?
-Поїдемо в Бакгед. -Ясно.
Он, отам. Номер 44.
Такий самий, як і був.
Надіюся, він і досі тут працює.
-То заходьте вже. -Заходжу.
Даруйте, вам потрібні фізичні вправи.
Аж нагору?
Ви зможете.
Чорт.
Ходімо.
Бачили б ви себе.
-Дитино. -Ви змогли.
-Ноги болять. -Я знала, що ви зможете.
Точно знала.
Ми до пана Абромовіца.
-Вам призначено? -Ні.
У якій справі ви до пана Абромовіца?
Він же й досі юрист?
Так, але до нього не можна отак прийти з вулиці…
-Мойше! Ти там? -Прошу вас. Я викличу поліцію.
-Мой… -Якісь проблеми?
Малий?
Пан Ґрей?
А де батько?
Він помер майже 15 років тому.
Він же був ще молодий.
Йому тоді вже було шістдесят дев’ять.
Іди сюди.
Аж не віриться, що це ви. Приємна несподіванка.
Добре виглядаєш.
І ця жіночка, в якої я був садівником, звинуватила мене у крадіжці.
Мене кинули у в’язницю.
Суд призначив мені адвоката.
Сучий син хотів, щоб я визнав вину.
Сказав це судді.
Так. На щастя пана Ґрея,
батько в тому ж суді захищав дядька Шмуеля у справі про розкрадання.
Він почув, як пан Ґрей сперечається з адвокатом.
Джеральдом Ваттсом.
Точно. З паном Ваттсом.
Батько спитав у пана Ґрея, чи не хоче він іншого адвоката.
А як же ваш дядько?
Шмуель? Він усе одно був винний.
Питання було лише в розмірі штрафу.
А в крадіжці чого вас звинуватили?
-Статуетки… -Яку зробив Деґа.
Але Мойше-старший вів справу десять місяців.
Урешті-решт він змусив небогу тієї жінки Сейді Голман зізнатися,
що це вона вкрала статуетку…
-Що? -…і потайки її продала.
І її посадили?
Ні. Батько добився, що з неї зняли обвинувачення.
Але вона ж була винна.
Ну, деяких людей, навіть злочинців, так і не засуджують,
і тим паче не саджають у тюрму.
То чим можу бути корисний?
Можеш скласти мені заповіт?
Авжеж. Спадкоємців багато?
Кілька, але я хочу, щоб Робін вирішувала, хто, що й коли отримає.
Стривайте. Я?
Ні.
А сума велика?
Так, і твій батько був у курсі.
Коли йдеться про заповіт,
я завжди обговорюю деталі зі спадкодавцем віч-на-віч.
Думаю, ви розумієте.
Я буду в коридорі.
Ким ця дівчина вам приходиться?
Робін з’явилася в моєму житті,
коли мені дуже-дуже був потрібен догляд.
Я був у кепському стані, Мо.
Вона витягла мене з глибокої-преглибокої ями.
Я наче вдочерив її.
Я можу довірити Робін життя. Це набагато більше, ніж рідним.
Я розумію ваше до неї ставлення, та чи інші його поділяють?
А саме – ваша рідня.
Вони захочуть оскаржити заповіт?
Сто відсотків.
У мене є небога, в якої є нікудишній син.
А ще є двоюрідний онук, якого вбили.
У нього залишилося двоє дітей і дружина, в якій я не впевнений.
І я точно знаю, що вони розтринькають усе, що я їм заповім.
Упевнені в цьому?
Вони не вміють поводитися з такими грішми.
Я залишу Робін конкретні інструкції,
але вони все одно скажуть, що мені розум затуманило.
Як на мене, розум у вас ясний.
Можна відкрити трастовий рахунок, який задовольнить суди,
якщо з боку вашої родини не буде ніяких очікувань.
Чудово! Те, що треба.
Є ще дещо, з чим ти можеш мені допомогти.
А тут нічого не змінилося.
Те, що в цій скриньці, – твоє.
Джентльмени, ключі.
Койдоґ, я знайшов скарб.
Дублон Брашера.
У батькових записах зазначено,
що пан Ґрей зареєстрував цю монету 40 років тому.
Як свою власність.
Він сплатив податки, хоч ми його й відмовляли.
Яка поточна вартість?
Сімнадцять мільйонів 290 тисяч.
-Доларів? -Так.
У другій скриньці ще сім монет меншої цінності.
Цей ключ відкриває і її.
Не будемо їх зараз чіпати.
А цю ми переведемо в готівку
і відкриємо трастовий рахунок на ім’я Робін.
-Ні. Спочатку це обсудимо. -Не бійся.
-Не бійся? Я ж маю право голосу? -Авжеж.
Тоді дякую, але ні, дякую.
Чого ти в нього питаєш? Тобі зараз не треба нічого робити.
Так, а якщо я не передумаю?
Хоч це, може, й прикро для пана Ґрея,
гарантую, що трастовий рахунок буде в хороших руках.
Як це?
Якщо ви відмовитеся бути довіреною особою, нею буду я.
Тільки якщо вона відмовиться.
Як це відрізняється від того, що ти вже довірена особа
для грошей з валізи?
Ті гроші в банку, а картка у вас.
Розумію, сума величезна.
Це ціла гора грошей. Я на таке не піду.
Але це в моєму заповіті.
Там написано, що тобі треба буде робити. Я наче вестиму тебе за руку.
Наче, але не будете.
Усі отримають свою частку.
Ти теж, а ще щомісяця отримуватимеш зарплатню за виписування чеків.
Ширлі Рінґ і Біллі Фререс теж отримають своє.
Ти наче про всіх дбатимеш.
І як я, по-вашому, це робитиму?
Я ледве розуміла, що говорили юристи.
Ти розумніша за них усіх. І, крім того, Мойше все знає.
І що, я повинна йому довіряти?
Якщо хочеш, звернися до інших юристів.
Ви мене не чуєте. Я не хочу грошей.
Нічого з цього не хочу.
Ти не хотіла жити у смердючому домі,
де повно тарганів,
і говорити з божевільним старим, який уже нічого не тямить,
але все це зробила.
І зробила, бо єдина змогла.
Я це зробила, бо мусила. Мені більше ніде було жити.
І я тут прибрала, бо не хотіла жити в бруді.
Я зробила це не тому, що я якась свята,
а ви бачите… Бачите…
-Бачу що? -Бачите мене таку, яка я не є!
-Я бачу тебе таку, яка ти є! -Ні, неправда!
Усе, що я робила, було заради вас.
Не мене і не через те, як я до вас ставлюся.
Бо якби ви бачили мене справжню,
побачили б, що мені всього сімнадцять і що я не готова.
Ви чините зі мною так, як Койдоґ – з вами.
-Тому я знаю, як воно. -Тому чому змушуєте на таке піти?
Ти можеш робити, що хочеш.
Я просто прошу тебе подумати.
Подумай, що, можливо, я знаю, про що говорю.
Ну заходьте.
Мамо.
-Робін! -Робін!
-Привіт! -Привіт.
-Вітаю, Татку Піті. Біллі. -Вибачте.
Робін.
А Ніна прийшла?
Вона трохи спізнюється.
То сидітимемо у вітальні?
Цього разу буде не так багато людей, як тоді. Тому можна й тут.
-Їжа є? -На задньому дворі.
Що з вами сталося, Татку Піті?
Ви більше не ненормальний,
але й не такий, як були до хвороби.
Не такий?
Ні.
-Привіт! -Мамусю!
О боже! Ви такі гарні.
Що таке?
Арті повисмикував коси в моєї ляльки.
Артуре, ти таке зробив з її лялькою?
А вона кинула мій іграшковий пістолет.
-Неправда. -Ну все, все.
-Усе. Усе. -Кинула.
Помирити вас зможе
тільки змагання з поїдання морозива.
-Так. -Поведу їх у магазин.
-Куплю вам морозива. -Дякую, Робін.
А ти з нами?
Ні, сонечко. Мені треба поговорити з Татком Піті.
-Будь ласка. -Потім разом з'їмо, добре?
Добре!
Чудові дітки.
Так. Вони моє серце.
Не проти, якщо ми там поговоримо?
-Ні, будь ласка. -Гаразд.
Ходімо.
Розумію.
З цією кімнатою пов’язані неприємні спогади.
-Так. -Та проходь. Сідай.
Тоді ми з тобою вперше зустрілися.
Не тому, що я до того не хотіла. Просто…
Реджі не хотів, щоб я до вас приходила.
Не хотів, щоб бачила вас у тому стані.
-Я так і думав. -Так.
Маю враження, що я вас добре знаю.
Ви були дорогі Реджі. Він усе мені про вас розповідав.
Розказував про все, чого ви його навчили.
У нього й досі є…
були дитячі книжки, які ви йому подарували в дитинстві.
Казав, що коли ви приходили з ним посидіти,
він їх діставав, і ви їх йому читали.
А потім він виріс, і я просив, щоб він читав мені.
Так, він був такий милий.
Так.
Тут п’ять тисяч доларів.
Це тобі й дітям.
Реджі любив своїх дітей.
День народження Латіші було останнє, про що він мені сказав.
Він спішив додому, щоб усе підготувати.
Так.
Знаю, тобі важко тут бути…
але я був би вдячний,
якби ти залишилася й послухала, що я скажу.
Це стосується тебе й дітей так само, як і Реджі.
Та я зрозумію, якщо ти не можеш.
Ні, я залишуся.
Дякую.
Ні, це я тобі дякую.
-Я це ціную. -Так.
Що ж, повертаймося до гостей.
Дякую.
Ми стільки шоколаду купили.
-Люблю шоколад. -Хто любить шоколад?
-Я. -Не я.
Якщо ти не любиш, я з’їм усе сама.
Сама все з’їси?
-Так. -Ого.
-Віддай мамі. -У мене живіт болітиме.
Я не спізнився?
Та ні. Ще й не почали.
Хочеш погуляти?
-Хочу. -Добре.
Ти ж знаєш, що Татко Ґрей хворий?
А хіба нові ліки не допомогли?
Це тимчасово.
І лікарі нічого не можуть зробити?
Ні, але ми знали, що так буде.
Несправедливо якось.
Життя взагалі несправедливе.
Просто таке, як є.
Люди страждають, помирають, і нікому немає діла.
У мами був рак.
Їй було так боляче, що вона починала кричати навіть від подиху на неї.
Коли тато заходив у її кімнату, вона боялася,
що він ненароком її торкнеться чи голосно говоритиме.
Одного дня вона попросила його підійти ближче.
А коли він підійшов, вона попросила її вбити.
Благала його.
Бачиш? Це жахливо.
Ось ти поруч з людиною, яку любиш понад усе,
і найкраще, що можеш для неї зробити, – це вбити?
Як таке може бути?
Не знаю.
Я дещо помітив, коли тато сидів біля мами.
Що саме?
Вона могла попросити будь-що,
бо вони були одне одному всім.
Знайти таке сильне кохання – справжнє щастя.
Я був би не проти знайти своє.
Я не про нас кажу.
Поки що.
Ти ж не серйозно?
Невже сама думка, що ми можемо бути разом, така неймовірна?
Стоп.
В якому сенсі «разом»?
У тому, що любиш так сильно, що хочеш убити?
Я просто хочу знати, що між нами.
Ти мені подобаєшся, й ти милий.
Нам було класно, але в мене багато проблем.
Чого скалишся?
Тато шість раз освідчувався мамі, поки вона нарешті погодилася.
Я не кажу, що й у нас так буде. Просто розповідаю.
Ти дурний.
Ходімо.
Панно Барнет.
А ви чого приїхали?
Мене запросив пан Ґрей.
Сказав, що я можу почути тут щось цікаве.
Я теж здивувався.
Це доктор Рубін. Він лікує дядькову пам’ять.
-Радий знайомству. -Як життя?
Добре.
У нього є ім’я. Роджер.
-Роджер. -Роджер.
Дуже приємно.
-Дядьку. -Гей.
Вітаю, сатано.
Вітаю, пане Ґрей. Як ви?
Думки ясні щодня, і все завдяки вам.
Дякую, що прийшли.
Так, авжеж.
-Вітаю. -Привіт.
Що ж, дякую всім,
що знайшли сили знову сюди прийти.
Того разу
мій дядько, Татко Піті, Птолемей Ґрей, почувався не дуже добре.
Йому вже краще,
і він захотів сказати те, що не зміг того разу.
Треба послухати – не тільки заради Татка Піті, але й заради Реджі, –
що нам хоче сказати його любий дядько. Він і сам любив його слухати.
Прошу.
-Вітаю всіх. -Пане Ґрей.
Я стою тут перед вами
тільки через свого двоюрідного онука Реджі Ллойда.
Амінь.
Реджі дбав про мене,
тоді як інші сахалися смороду в моєму домі
і від мене.
Він був великим чорношкірим, який жив у нашому містечку
й піклувався про літніх і дітей.
Він був добра людина, але затримався тут.
Я такий ніколи не був.
Я був одружений з Сенсією Говард.
Усі казали, що в неї погана репутація.
Вона вешталася по барах. Тринькала мої гроші.
Їй було наплювати на всіх, крім себе.
Їй було байдуже про мене і про всіх.
Нісі, твоя мама казала мені її покинути,
бо я заслуговував кращої жінки.
Але твоєї мами не було в моєму домі у вечір, коли прийшла Доріс Гайнд.
Привіт, пані Рінґ.
Доріс була молодою жінкою з розбитим серцем. Її мама щойно померла.
Її мама Кора Паттерсон перед смертю сказала їй,
що вона моя дочка.
Ми з Корою деякий час зустрічалися,
але я від неї пішов, коли в мене з'явилася Сенсія.
Я бачив, що Доріс – моя копія.
Але я її не обійняв.
Не кинувся до дверей зі словами: «Заходь!»
Я сказав…
«Вибачте, але ваша мама, мабуть, помилилася».
І зачинив двері прямо перед її носом.
Коли вона спускалася по сходах, зіткнулася з Сенсією.
Моя наречена впізнала в ній мене.
Вона обняла ту ридаючу дівчину
і привела її назад у мій будинок.
Сенсія любила її так, як не міг я.
Я гнівався на неї й на те, що вона втрутилася в наше життя,
й не приховував цього.
Доріс ненавиділа мене до самої смерті.
Їй було сорок два роки.
Але я не був на її похороні,
бо кілька років навіть не знав про її смерть.
Та я зібрав вас не для того, щоб говорити про себе.
Я розказав про Доріс не просто так.
Дуже несправедливо, що я стою тут,
а Реджі лежить у холодній землі.
Він був хорошою людиною й заслуговував хорошого життя.
Він заслуговував на люблячу дружину й дітей.
Він не заслуговував на долю, яку йому випала.
Я зобов’язаний Реджі життям.
І планую сплатити цей величезний борг у повній мірі.
Тому я зібрав вас тут, щоб на ваших очах поклястися,
що я, Птолемей Робертс Ґрей, зроблю все можливе,
щоб забезпечити дітей Реджі всім необхідним
у світі, в якому нікому немає діла, живі ми чи мертві.
Якщо ці діти виростуть і стануть хоч наполовину такими, як їхній тато,
тоді всі присутні житимуть у сві…
Усі присутні житимуть…
Усі присутні… житимуть у світі, в якому…
Життя усіх присутніх… у світі…
Ми житимемо у кращому… у кращому світі.
Дякую всім. Давайте їсти.
Ви в порядку?
Ні, але так і має бути.
Та дівчина, Доріс.
Моя дочка Доріс?
Ваша дочка Доріс.
За весь той час ви так і не спробували налагодити з нею стосунки?
Ні разу?
Ні.
Що з нею сталося? Як вона померла?
Вчинила самогубство.
Тепер ти мене ненавидиш?
Ви й самі знаєте відповідь.
Знаєте, Роджер наважився на серйозну розмову
і почав говорити про нас, як про пару.
Ви ж пара, хіба ні?
І чути не хочу.
Про гроші йому розказала?
Які гроші?
То ти не передумала.
Давайте не будемо зараз про це.
Я надіюся, що ти передумаєш.
Гляньте на них.
Де їхня мати?
Агов!
Піду її пошукаю.
Ти ж у сукні.
Ніно.
-Татку Ґрей. -Чого ти тут сама?
Усі на задньому дворі їдять.
Я просто думала.
Я вдячний, що ти лишилася. Надіюся, що сказав хоч щось хороше.
Багато хорошого.
Це було чутно. Як сильно ви його любили.
Ну, не тільки я.
Це правда.
Так. Він тебе теж любив. Надіюся, ти це знаєш.
Знаю.
Власне, він любив тебе так сильно,
що дізнавшись, що на тебе поклав око інший,
вирішив забрати тебе з дітьми в Техас.
Вибачте, що?
Це останнє, що він мені сказав.
І що ви сказали?
А що я, по-твоєму, мав сказати?
Не знаю.
Знаєш, я їздив туди, де вбили Реджі,
і знайшов жінку, яка все бачила.
Вона сказала, що вбивця був чорношкірий з колючим волоссям
і що в нього над оком був шрам.
А ім’я вона чула?
Ніде не бачу машини Реджі.
Ти сама сюди приїхала?
Ні.
То тебе підвезли?
Так.
Друг сім’ї Альфред?
Піду в будинок.
Ти казала Альфредові
про плани Реджі забрати тебе з дітьми в Техас?
Я нікому не казала про плани Реджі.
Альфред був з тобою в ніч, коли вбили Реджі?
Я хороша жінка, пане Ґрей. І мати.
Альфред був з тобою, коли куля розтрощила мозок Реджі?
Я хороша жінка!
За що сидів Альфред?
Що? Хто вам сказав?
Це не відповідь.
Що ви хочете від мене почути?
Ти казала йому, що Реджі хотів забрати тебе звідси?
-Ні, я… -Що він сказав? Що ти не поїдеш?
Що сказав? Що ти його жінка?
Що нікуди не поїдеш? Що належиш йому?
-Ти знала? -Ні!
А хоч підозрювала?
-Я спитала його. -І що він сказав?
Ударив мене.
Збив з ніг.
І з таким чоловіком ти хочеш бути?
Мені було тринадцять років.
Ми з Альфредом познайомилися, коли мені виповнилося 13,
і він…
Що я могла сказати такому чоловікові?
Я кохала Реджі. Дуже.
І досі кохаю, але…
але з Альфредом усе…
Усе… Я не можу пояснити.
Хоч би яка була правда, клянусь, я не знала.
Що мені тепер робити?
Мій дядько Койдоґ казав:
«Хай річка сама вибере свій напрямок».
І що це означає?
Не знаю.
Я теж у нього питав.
Він казав: «Ми всі в тій річці, синку.
І вона знає, куди тече».
Гей.
Дякую, що прийшла.
Ти в порядку?
Мені сподобалася твоя промова.
Схоже, ти примирився з деякими подіями в житті.
Ну, не знаю.
Принаймні здається, що ти готовий визнати, що я мала рацію.
Ти добра людина.
Добра людина?
Ага, сиджу тут і тримаю тебе за руку, наче в нас є майбутнє,
хоч лікар сказав, що мої дні полічені.
Думаєш, літня жінка, як-от я, не знає,
що кожен день може стати останнім?
Радий був познайомитися.
Тобі треба поговорити з гостем.
Я зараз вернуся.
Здається, це вперше мене запросили туди, де я єдиний білий.
Те, що ви сказали, було зворушливо.
І до болю чесно.
Хоча на хвилину-дві пам’ять вас підводила.
Так. Кінець уже не за горами.
Скажіть, Птолемею. Нащо ви мене сюди запросили?
Раніше казали: «Треба віддавати дияволу належне».
Ви жертвуєте моїм життям.
Ваша жертва врятує мільйони життів, Птолемею.
Невже?
Колись я думав, що маю врятувати всіх чорношкірих Америки,
бо один великий чоловік дещо вкрав.
-Ви передумали? -Ні.
Але я збагнув,
що він хотів, щоб я надихнув людей.
Щоб передавав благословення крізь покоління, поки всі
не пробудяться. Даруйте.
Авжеж.
-Перепрошую. -Альфред Ґалла.
Що таке, старий?
Я був на місці, де вбили мого небожа.
І зустрів жінку, яка сказала,
що Реджі вбив чорношкірий з колючим волоссям і шрамом над оком.
Не бійся. Я нікому не сказав.
А поліції взагалі начхати.
Тоді що ти від мене хочеш?
Я дав твоїй подрузі грошей.
Подивися, скільки там. І приходь до мене.
Може, ми укладемо угоду.
Яку ще угоду?
Хочу знати, що у дітей Реджі буде достойне життя.
А це означає, що тебе в ньому не має бути.
Я не дозволю, щоб їх виховував той, хто вбив їхнього батька.
-Хлопчик мій. -Вона так сказала?
Усе хороше в тому хлопчикові – від мого небожа.
Ти божевільний старий.
Може, й так.
Та я хочу тобі заплатити, щоб ти тримався подалі від Ніни й дітей.
-І скільки ж? -У п’ять разів більше того, що дав їй.
Чого ти вирішив, що заради грошей я покину свою жінку?
Ой, прошу тебе.
Ти хочеш грошей.
Завтра о другій я буду у своїй квартирі.
ЗА КНИГОЮ ВОЛТЕРА МОСЛІ
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова