Galvojau, kad eisim į naktinę šamų žvejybą, Koidogai.
Taip ir padarysim, sūnau.
Tik pirma užsuksiu pas savo merginą.
Pas kurią? Panelę Šarlotę ar panelę Rubę?
Pas panelę Merę.
Kam eiti pas ją, jei susiruošėm į žvejybą?
Na, pažadėjau jai padėti sumokėti už nuomą.
Eime, sūnau.
Sveikučiai!
Girdėjai kunigą kalbant apie nuodėmę?
Girdėjau.
Pamatyk ją savo akimis!
Sveikas, Koidogai!
Sveika!
- Šimtas metų. - Taip.
Buvau išvykęs į Vanklyvą kirsti medžių,
o grįžęs pritrūkau burbono.
Ar jis truputį ne per jaunas, kad taip vėlai būtų čia, p. Makenai?
Ne, man - septyneri. Aš jau didelis.
Tikrai?
Pažadėjau pasirūpint juo kelias dienas,
kol jo mama išvykus į Naująjį Orleaną prižiūrėt tėvo.
Pas ką šįkart atėjai?
Pas panelę Merę, kad padėtų jai sumokėt už nuomą.
Panele Mere!
Taip, p. Delija.
P. Makenas atėjo „padėti tau sumokėti už nuomą“.
Ateinu.
Gal nori išsimaudyt, dički?
- Norėčiau, ponia. - Eime.
- Klausyk p. Delijos, sūnau. - Gerai.
Taip.
Puikus vakaras!
- Matrise. - Taip, p. Dy.
Pripilk į vonią kelis kibirus karšto vandens, gerai?
Bet juk dar niekas nesiruošia maudytis.
Išmaudysiu šį karalaitį.
Nagi. Nusirenk.
Ne per šaltas vanduo, dički?
O kodėl vonia stovi šitame kambaryje?
Na, anksčiau ji buvo viršuje, bet kai atsikraustė p. Loreta,
voniai nebeliko vietos.
Be to, čia arčiau nešioti karštą vandenį.
Aišku.
Tu - auksas, ne vaikas.
Pasiimsiu tave pas save.
Gerai.
Kiekvieną kartą. Bjaurybė. Kiekvieną kartą.
Nepyk. Kažkas juk turi pralošti.
Prakeikti sukčiai!
Ateik čia, niekše!
Liaukitės! Išskirkit juos! Kad nebūtų man čia jokių muštynių!
Dabar tau galas! Vėl sukčiauji?
- Patrauk rankas nuo mano vyro! - Nudėsiu tave!
Eikš, mažiuk.
Sveikas, tėtuši Piti.
Tu čia?
Užeik.
Nori mane nušauti?
Ne, aš…
Nusišausiu pats.
Tik pažvelk.
Linksminaisi su nauju draugu?
Taip.
Tai kodėl man nenusišovus?
Tu man buvai svarbiausia, o dabar viskas baigta.
Ir tu nusprendei mirti?
Nežinau, ką dar galėčiau padaryti.
Kodėl apskritai turėtum ką nors daryti?
Nes tu - vienintelė moteris, kurią esu mylėjęs.
Aš juk grįžau, matai?
Aš tavęs niekada nepaliksiu.
Tu - vienintelis mano vyras.
Bet jei nori mirti, galiu pati tave nušauti.
O tada paleisiu kulką sau į širdį.
Ne.
Dėde, ką… Kodėl…
Ką… Ką tu… Kodėl dar nemiegi?
Anvinas Lomaksas.
Kas?
Anvinas Lomaksas sumušė Artūrą Mynį,
o p. Molė jį nudūrė.
Susapnavai košmarą?
Viskas prasidėjo taip gerai.
Aš sėdėjau vonioje.
P. Matrisė pašildė vandenį.
Karštas vanduo mane sušildė.
Visi juokėsi ir šypsojosi, ir…
Jaučiausi saugus, kaip niekad.
Bet, kaip visada, tai truko neilgai.
Nepyk, kad vėlai grįžau.
Bet telefonu sakei, kad viskas gerai.
Taip ir yra.
O viskį geriu tam, kad greičiau užmigčiau.
Galėjai likti pas Rodžerį, jei norėjai.
Nereikėjo man niekur eiti ir palikt tavęs vieno.
Nepyk.
Nėra ko liūdėti.
Būti jaunam ir mylėti - normalu.
Mylėti?
Matau, kaip tas vaikinas žiūri į tave.
Aš Rodžerio beveik nepažįstu.
Tai, kad grįžti paryčiais, sako ką kita.
Ne, mes tik…
Nesvarbu. Tiesiog leidom kartu laiką.
Jis gražiai su tavim elgiasi?
Taip.
Na, jei tu norėsi, jis galės.
Penktoji pataisa man leidžia neatsakyti į šį klausimą.
Na, po kurio laiko
visa tai… visa tai… vertinsi kitaip.
Na, esu pakankamai suaugusi, kad žinočiau, kas yra meilė, tad…
Tikrai? Kas tave tos meilės išmokė?
Tu.
Aš myliu tave, Ptolemajau. Tikrai.
Patikėk, jei būčiau 20 metų vyresnė,
o tu - 50 metų jaunesnis,
aš… aš norėčiau būti su tavim.
Ar kada nors jautei kam nors tą patį?
Turbūt pirmajai savo mažajai draugei Modai.
Taip. O mano jausmus Sensijai tu žinai.
Taip.
Bet tu…
Esi…
Esi pirma moteris, kada nors mylėjusi mane.
Mylėjusi mane be… be…
Besąlygiškai?
Taip. Besąlygiškai.
Taip.
Tikiuosi, būtent tokią meilę prisiminsiu, kai… kai mano protas vėl nusilps.
Gerai, o tau… tau reikia galvoti apie savo ateitį,
naudotis viskuo, ką duoda gyvenimas.
Jaunystė yra geras dalykas.
Nors senatvė irgi turi savų privalumų.
Tikrai? Ir kokių gi, senuk?
Na, seni žmonės supranta, kas nutinka ir kodėl.
Ir kokių dar?
Seni žmonės nebijo gyvenimo, nes viena koja jau yra grabe.
Klausyk. Eik jau miegoti. Rytoj mūsų laukia svarbi diena.
Noriu tave su kai kuo supažindinti ir kai ko pamokyti.
- Gal lašelį prieš miegą? - Ne.
Tau reikėtų mažiau gerti.
O tau reikėtų mažiau mane auklėti.
Bet tai nereiškia, kad negaliu pabandyti.
Labanakt.
Labanakt. Saldžių sapnų.
Gerų blusų, kad nekąstų kūno jūsų.
Jei jos nori pasigerti, tegul pabando.
- Ko reikia, bliamba? - Ptolemajas Grėjus, pakvieskit Niną.
Žinai, kiek dabar valandų, bliamba?
Aš… aš… aš labai atsiprašau,
bet man labai reikia su ja pasikalbėti.
- Alio? - Tėtuši Grėjau?
Taip, aš.
Čia Nina. Nina Loid.
Iš kur taip greitai sužinojai mano numerį?
Jis įrašytas mano telefone.
Ką? Tavo… Tavo telefonas žino, kas tau skambina?
Visi telefonai tai žino.
Ką? Tikrai?
Atsiprašau dėl Alfredo. Jam nepatinka, kai man kas nors skambina.
Jis tavo vaikinas?
Ne, visai ne. Tiesiog…
Tiesiog šeimos draugas, jis man padeda.
Ar Nysė tau skambino pasakyti, kad noriu paminėti Redžį?
Taip, bet… Aš turbūt negalėsiu ateiti.
Skausmas dar neatlėgo, suprantat?
Taip, suprantu. Tai… Tai - sunkiai gyjanti žaizda.
Taip.
Na, paminėjimas prasidės trečią valandą.
Jei… jei galėtume susitikti antrą,
aš… aš pažadu, kad ilgai tavęs nesutrukdysiu.
Aš tik noriu duoti tau pinigų.
Nesupratau. Kokių pinigų?
Tų, kuriuos taupiau Redžiui - tavo vyrui.
Jų pakaks tau ir vaikams keliems mėnesiams.
- Antrą valandą? - Taip. Antrą.
Taip ir žinojau, kad rasiu tave čia su knyga.
- Labas rytas. - Labas rytas.
Gali sužinot autobuso tvarkaraštį?
Ne, aš prašiau sužinot autobuso tvarkaraštį.
Tą ir darau, dėde.
Ruošiesi skambinti į autobusų stotį?
Ne. Parsisiųsiu informaciją.
- Ką padarysi? - Parsisiųsiu.
Na, internetu. Esi apie jį girdėjęs?
Žinoma, kad esu, tik niekada juo nesinaudojau.
Žiūrėk, parodysiu. Kur mes važiuojam?
- Į Bakhedą. - Gerai.
Štai čia. 44-as numeris.
Niekas nepasikeitė.
Tikėkimės, kad jis tebedirba.
- Gerai. Eime jau. - Einu.
Atsiprašau. Tau reikia mankštintis.
Šitaip aukštai lipti?
Tu gali.
Šūdas.
Eime.
Na, štai.
- Vaikuti. - Tau pavyko.
- Kojas skauda. - Tikėjau, kad pavyks.
Tikrai tikėjau.
Mes pas poną Abramovičių.
- Jūs susitarę? - Ne.
Kokiu klausimu?
Jis tebedirba advokatu, ar ne?
Taip, tebedirba, bet negalit tiesiog ateiti iš gatvės…
- Moiše! Tu ten? - Pone. Prašau. Pone, iškviesiu policiją.
- Moi… - Ar kas atsitiko?
Jaunėli?
P. Grėjau?
Kur tavo tėtis?
Miręs… jau maždaug 15 metų.
Šitoks jaunas.
Na, jam buvo 69-eri.
Eikš.
Aš netikiu savo akimis. Tai bent staigmena.
Puikiai atrodai.
Moteris, kuriai dirbau sodininku, apkaltino mane vagyste.
Mane areštavo ir visa kita.
Man skyrė… teismas man paskyrė advokatą.
Tas niekšas siūlė man pripažinti kaltę.
Viską pasakyti teisėjui.
Taip. P. Grėjaus laimei,
mano tėvas atstovavo mano dėdę Samuelį byloje dėl išeikvojimo ir buvo teisme.
Jis nugirdo p. Grėjų ginčijantis su advokatu.
Džeraldas Votsas.
Taip. P. Votsas.
Mano tėvas paklausė p. Grėjaus, ar jis nenorėtų kito advokato.
O kuo baigėsi jūsų dėdei?
Samueliui? Ne, jis buvo kaltas.
Reikėjo tik susitarti dėl baudos dydžio.
Tai… Ką, pasak jų, buvai pavogęs?
- Statulėlę, kurią… - Kaip jie sakė, sukūrė Dega.
Bet Moišė vyresnysis dirbo su byla dešimt mėnesių.
Galiausiai jis rado tos moters dukterėčią, kuri patvirtino, kad pati Seidi Holman
pavogė tą sumautą statulėlę…
- Ką? - …ir vogčiomis norėjo ją parduoti.
Tai ką… ji sėdo už grotų?
Ne. Ne, mano tėvas tiesiog privertė ją atsisakyti kaltinimų.
Bet ji buvo kalta.
Na, taip jau būna, kad žmonės, net nusikaltėliai, išvengia teismo
ir neatsiduria už grotų.
Taigi, kuo galiu tau padėti?
Gali surašyt man testamentą?
Žinoma. Kiek bus paveldėtojų?
Keli, bet noriu paskirt Robin atsakinga už tai, kas, kiek ir kada gaus.
Pala. Mane?
Ne.
Ar suma - didelė?
Didelė, bet tavo tėvas viską žinojo.
Prieš surašydamas testamentą,
visus klausimus aptariu akis į akį su testatoriumi.
Tikiuosi, tu mane suprasi.
Taip, palauksiu tavęs už durų.
Kas tau ši jauna moteris?
Robin atsirado mano gyvenime tada,
kai man labai reikėjo pagalbos.
Man buvo labai blogai, Mo.
Ji ištraukė mane iš labai gilios duobės.
Ir aš… Aš, galima sakyt, ją įsivaikinau.
Bet Robin aš tikiu labiau, nei savo giminaičiais.
Suprantu tavo jausmus šiai merginai, bet ar kiti palaiko tavo nuomonę?
Turiu galvoje tavo šeimą.
Nemanai, kad jie užginčys?
Šimtu procentų.
Turiu dukterėčią, kuri turi niekam tikusį sūnų.
Turėjau antros eilės sūnėną, kurį nužudė,
liko jo du vaikai ir žmona, kuria nelabai pasitikiu.
Bet tiksliai žinau, kad viską, ką jiems paliksiu, jie greitai ištaškys.
Esi tuo įsitikinęs?
Taip, jie nemoka elgtis su pinigais.
Paliksiu Robin konkrečius nurodymus,
bet jie vis viena sakys, kad buvau išsikraustęs iš proto.
Tu man atrodai visiškai blaivaus proto.
Galima įkurti fondą, prie kurio nė vienas teismas neprikibs,
jei tavo šeima pareikštų prieštaravimą.
Gerai! Šito man ir reikia.
Gerai. Paprašysiu tavęs dar vienos paslaugos.
Čia niekas nepasikeitė.
Tai, kas tame seife, priklausys tau.
Ponai, jūsų rakteliai.
Koidogai, radau lobį.
Brašerio dublonas.
Remiantis mano tėvo įrašais,
p. Grėjus deklaravo šią monetą prieš 40 metų.
Kaip savo nuosavybę.
Jis sumokėjo mokesčius, nors mes siūlėme to nedaryti.
Kokia dabartinė jo vertė?
17,29 milijono.
- Dolerių? - Taip.
Kitame seife yra dar septynios mažesnės vertės monetos,
jį galima atrakinti tais pačiais raktais.
Kol kas jų neliesime.
Bet šitą monetą reikia parduoti,
o gautus pinigus padėti į… į fondo sąskaitą, kurią valdys Robin.
- Ne. Mes taip nesitarėm. - Nesijaudink. Dėl nieko nesijaudink.
- Nesijaudint? Mano nuomonė niekam nerūpi? - Rūpi, žinoma.
Tada ačiū, bet, ne, ačiū.
Kodėl klausi jo? Klausyk, dabar tau nieko nereikės daryt.
O jei ir vėliau nepersigalvosiu?
Tokiu atveju tu labai nuvilsi p. Grėjų,
tačiau gali būti rami - fondas liks gerose rankose.
Kaip suprasti?
Jei tu atsisakysi tvarkyti sąskaitą, ši pareiga atiteks man.
Jei tik atsisakys.
Kuo tai skirsis nuo to, kaip tu tvarkai
mano pinigus iš lagamino?
Tie pinigai yra banke, o kortelė - pas tave.
Klausyk, aš suprantu, kad tai - didžiuliai pinigai.
Žiauriai dideli pinigai. Nenoriu kišti prie jų nagų.
Bet viskas surašyta testamente.
Viskas, ką tau reikia daryti. Tau atrodys, kad esu šalia.
Bet tavęs nebus.
Klausyk, nė vienas neliks nuskriaustas.
Tu gausi daugiausiai ir dar algą už tai, kad kas mėnesį išrašinėsi čekius.
Šerlei Ring ir Biliui Friresui irgi šiek tiek paliksiu.
Tau tik reikės tuo pasirūpinti.
Kaip tu įsivaizduoji, kad aš tai padarysiu?
Nesupratau nė žodžio apie tai, ką tas advokatas kalbėjo.
Esi protingiausia iš visų čia esančių. Be to, Moišė viską žino.
Ir aš turiu juo pasitikėti?
Jei nepasitiki, pasikonsultuok su kitu advokatu. Ir dar su kitu.
Tu manęs negirdi. Aš nenoriu tų pinigų.
Nė cento.
Tu nenorėjai ateiti į pradvokusį butą,
kuriame knibždėjo tūkstančiai tarakonų,
ir kalbėtis su nuprotėjusiu seniu, pasiklydusiu savo galvoje,
bet atėjai.
Nes tik tu viena tai galėjai padaryti.
Padariau tik todėl, kad reikėjo. Aš neturėjau kur eiti.
Iškuopiau šiukšlyną todėl, kad negalėjau taip gyventi.
O ne todėl, kad esu kažkokia šventa,
o tu vis viena… Tu vis viena…
- Ką? Aš vis viena ką? - Per gerai apie mane galvoji!
- Aš teisingai apie tave galvoju! - Ne, neteisingai!
Viską darau, kaip tu nori.
Ne… ne kaip aš noriu… ar jaučiu.
Jeigu gerai įsižiūrėtum,
pamatytum manyje septyniolikmetę, kuri nepasiruošus tokiems pavedimams.
Elgiesi su manim taip, kaip su tavim elgėsi Koidogas.
- Todėl ir žinau, kaip jautiesi. - Tai kodėl verti mane tai daryti?
Tavęs niekas nieko neverčia, girdi?
Tiesiog prašau, kad pagalvotum.
Pagalvok. Galbūt, tik galbūt, aš žinau, ką darau.
Nagi? Užeikit.
Mama.
- Robin! - Robin!
- Sveikučiai. - Labas.
- Labas, tėtuši Piti. Bili. - Atsiprašau.
Robin.
Nina atėjo?
Ji truputį vėluos.
Būsime čia, svetainėje?
Na, žmonių susirinks mažiau nei anąkart. Pamaniau, kad bus gerai.
- Paruošei maisto? - Užkandžiausim kieme.
Kas su tavim darosi, tėtuši Piti?
Esi ne tik šviesaus proto,
bet apskritai kaip kitas žmogus.
Tikrai?
Tikrai.
- Sveikučiai! - Mamyt!
O Dieve! Kokie jūs gražučiai.
Kas atsitiko?
Artis nupešiojo mano lėlei plaukus.
Artūrai, kodėl kišai nagus prie sesers lėlių?
O ji numetė ant žemės mano žaislinį pistoletą.
- Nea. - Gerai, ša.
- Gerai. - Tu pats.
Ginčą laimės tas,
kas suvalgys daugiau ledų, gerai?
- Gerai. - Nusivesiu juos į parduotuvę.
- Nusipirksim ledų. - Ačiū, Robin.
Eisi su mumis?
Ne, širdele. Man reikia pasikalbėt su tėtušiu Grėjum.
- Labai prašau. - Bet padėsiu suvalgyt ledus, gerai?
Gerai!
Nuostabūs vaikučiai.
Taip. Mano džiaugsmas.
Neprieštarausi, jei nueisim pasikalbėti?
- Ne, žinoma. - Gerai.
Eime.
Suprantu, kad…
Šis kambarys kelia ne pačius geriausius prisiminimus.
- Taip. - Bet eikš. Eikš. Sėskis.
Tąkart… mes su tavim pirmą kartą matėmės.
Na, ne todėl, kad nebūčiau norėjusi. Tiesiog…
Na, Redžis nenorėdavo, kad eičiau kartu.
Sakydavo, kad nenori, jog matyčiau jus tokios būklės.
- Taip ir galvojau. - Taip.
Norėčiau jus geriau pažinti.
Redžis jus labai mylėjo. Dažnai jus minėdavo.
Pasakodavo apie tai, ko jūs jį išmokėte per visus tuos metus.
Žinote, jis saugojo…
na, vaikiškas knygutes, kurias dovanojote jam vaikystėje.
Sakydavo, kad kaskart, kai ateidavot,
jis jas atsinešdavo ir liepdavo jums skaityti.
O kai suaugo, jam teko skaityti man.
Taip, jis buvo labai geras.
Taip.
Čia - 5 000 dol.
Tau ir vaikams.
Redžis labai mylėjo savo vaikus.
Kai paskutinįkart matėmės, jis sakė, kad tądien buvo Latišos gimtadienis.
Skubėjo namo jam pasiruošti.
Taip.
Klausyk, aš… aš suprantu, kaip tau sunku čia būti,
bet būčiau tau labai dėkingas,
jei liktum ir paklausytum, ką noriu pasakyti.
Dėl savęs, vaikų ir paties Redžio.
Bet suprasiu, jei atsisakysi.
Ne, aš… Aš liksiu.
Ačiū.
Ne, tau ačiū.
- Dėkui. - Taip.
Na, gal jau eik.
Ačiū.
Visa krūva šokoladinių ledų.
- Man patinka šokoladiniai. - Kam jie gali patikti?
- Man. - Tik ne man.
Jei nenorėsi, aš visus suvalgysiu.
Suvalgysi viską viena?
- Jo. - Tai būtų kvaila.
- Paduok mamai. - Man skaudės pilvą.
Nevėluoju?
Ne. Dar neprasidėjo.
Gal pasivaikštom?
- Mielai. - Gerai.
Juk žinai, kad tėtušis Grėjus serga, ar ne?
Maniau, kad nauji vaistai jam padėjo.
Na, tik laikinai.
Gydytojai nieko negali padaryti?
Ne, bet mes žinojom, kuo viskas baigsis. Tad…
Tai - neteisinga.
Ne viskas būna teisinga.
Tiesiog toks gyvenimas.
Žmonės kenčia, miršta, bet tai niekam nerūpi.
Mano mama sirgo vėžiu.
Ji kentė didžiulius skausmus nuo menkiausio vėjelio dvelktelėjimo.
Kai tėvas įeidavo į kambarį, ji žiūrėdavo į jį išsigandus,
kad tik jis jos nepaliestų ir per garsiai nekalbėtų.
Vieną dieną ji pasikvietė jį arčiau.
Jam priėjus ji ėmė maldauti, kad jis ją nužudytų.
Tiesiog maldavo.
Matai? Baisu.
Esi su žmogum, kurį myli labiau už viską,
ir geriausias dalykas, ką gali jam padaryt - nužudyti jį?
Kur teisybė?
Nežinau.
Žinai, žiūrėdamas į savo tėvus supratau vieną dalyką.
Ir kokį?
Ji galėdavo jo prašyti bet ko,
nes jie vienas kitam buvo viskas.
Ne visiems lemta susirasti tokią tikrą meilę.
Norėčiau tokios meilės.
Na, nekalbu apie mus.
Kol kas.
Tu turbūt juokauji.
Ar tai - kvaila mintis? Kad galėtume pamilti vienas kitą?
Pala.
Pamilti kaip?
Taip, kad viską dėl manęs padarytum - net nužudytum, jei paprašyčiau?
Norėčiau patirti tokią meilę.
Klausyk, tu man patinki, esi mielas.
Su tavim smagu, bet aš turiu daugybę reikalų.
Kas čia juokingo?
Mano tėvas piršosi mamai šešis kartus, kol ji ištarė „taip“.
Nesakau, kad ir mums taip bus. Tiesiog pasakiau.
Kvailiukas.
Eime.
Panele Barnet.
Ką jūs čia darote?
P. Grėjus. Jis mane pakvietė.
Sakė, kad man bus įdomu išgirsti tai, ką jis nori pasakyti.
Esu taip pat nustebęs, kaip ir jūs.
Tai - dr. Rubinas. Dėdės proto gydytojas.
- Malonu susipažinti. - Sveiki.
Sveiki.
Jis turi vardą. Rodžeris.
- Rodžeris. - Rodžeri.
Taip, malonu susipažinti.
- Dėde. Sveikas. - Sveikutė.
Labas, Šėtone.
Sveiki, p. Grėjau. Kaip jūs?
Šviesaus proto, bet jums spręsti.
Ačiū, kad atėjot.
Taip, ačiū.
- Sveiki. - Sveiki.
Ačiū visiems,
kad radote širdyje stiprybės dar kartą čia ateiti.
Kai anąkart buvom čia susirinkę,
mano dėdė p. Ptolemajas Grėjus buvo prastos sveikatos.
Bet dabar jis jaučiasi geriau
ir nori pasakyt tai, ko negalėjo pasakyti tada.
Manau, kad išklausydami tai, ką Redžio mylimiausias dėdė turi pasakyti,
mes pagerbsime ne tik tėtušį Pitį, bet ir patį Redžį.
Prašau.
- Sveiki, visi. - Labas, p. Grėjau.
Vienintelė priežastis, kodėl esu čia -
mano antros eilės sūnėnas Redžis Loidas.
Amen.
Redžis rūpinosi manimi,
nes niekas kitas negalėjo pakęst, kaip dvokė namai
ir mano kūnas.
Jis buvo vienas iš tų geraširdžių juodaodžių,
kurie rūpinasi seneliais ir vaikais.
Jis buvo geras žmogus, bet per ilgai čia užsibuvo.
Aš niekada nebuvau toks, kaip jis.
Buvau vedęs moterį vardu Sensija Hauvard.
Žmonės man sakė, kad ji - netikusi.
Ji mėgo linksmybes. Laidė mano pinigus.
Ji rūpinosi tik savimi.
Jai buvo nusispjaut į mane ir į kitus.
Nyse, tavo mama sakydavo, kad skirčiaus su ja,
kad nusipelnau geresnės moters.
Bet tavo mamos nebuvo tą vakarą, kai man į duris pasibeldė Doris Haind.
Sveiki. Labas, p. Ring.
Doris buvo liūdna mergina, ką tik palaidojusi mamą.
Jos mama Kora Paterson, jau gulėdama mirties patale, jai pasakė,
kad aš esu jos tėvas.
Mudu su Kora kurį laiką susitikinėjom,
bet dėl Sensijos aš ją mečiau.
Iškart supratau, kad Doris - mano dukra.
Bet aš jos neapkabinau.
Neatvėriau plačiai durų ir nepakviečiau jos į savo namus.
Aš pasakiau…
„Atleiskit, jūsų mama veikiausiai apsiriko.“
Ir užtrenkiau jai prieš nosį duris.
Lipdama žemyn laiptais ji sutiko Sensiją.
Mano nuotaka atpažino joje mane.
Ji apkabino apsiverkusią merginą
ir parsivedė ją į namus.
Sensija ją mylėjo už mane.
Aš pykau ant jos už tai, kad ji įsibrovė į mūsų gyvenimą,
ir dariau tai labai akivaizdžiai.
Doris nekentė manęs iki pat savo mirties.
Ji mirė 42-ejų.
Bet aš nebuvau jos laidotuvėse,
nes apie jos mirtį sužinojau tik po kelerių metų.
Bet sukviečiau jus čia ne tam, kad kalbėčiau apie savo bėdas.
Ir apie Doris kalbu ne šiaip sau.
Tai, kad aš stoviu čia,
o Redžis guli šaltame kape - didžiulė neteisybė.
Jis buvo geras žmogus, vertas geresnio gyvenimo.
Vertas mylinčios žmonos ir vaikų.
Tačiau tokio likimo jis nenusipelnė.
Aš esu skolingas Redžiui gyvenimą.
Tai - didžiulė skola, kurią aš grąžinsiu su kaupu.
Tad sukviečiau jus visus, norėdamas su visa atsakomybe pranešti,
kad aš, Ptolemajas Roberts Grėjus, padarysiu viską, kas mano jėgoms,
kad Redžio palikuonys galėtų saugiai gyventi
pasaulyje, kuriame niekam nerūpi, ar mes gyvi, ar mirę.
Jei šitie vaikai užaugę taps bent kiek gerumu panašūs į savo tėvą,
tada viskas šiame… pasau…
Visi čia gyvens…
Visi gyvens… gyvens pasaulyje, kuris…
Visi gyvens… pasaulyje…
Mes… Mes gyvensime geresniame… geresniame pasaulyje.
Ačiū visiems. Kviečiu pasivaišinti.
Viskas gerai?
Ne, bet taip ir turi būti.
Ta mergina Doris.
Mano dukra Doris?
Tavo dukra Doris.
Per visą tą laiką neieškojai kelių su ja susitaikyti?
Niekada?
Ne.
Kas jai buvo? Nuo ko ji mirė?
Ji nusižudė.
Niekini mane?
Kvailas klausimas.
Žinai, Rodžeris man siūlo
rimtai draugauti.
Tu sutikai, ar ne?
Nieko nenoriu apie tai girdėti.
Pasakei jam apie savo pinigus?
Kokius dar pinigus?
Tai tu dar neapsisprendei.
Pasikalbėsim apie tai vėliau, gerai?
Vis dar tikiuosi, kad persigalvosi.
Tik pažvelk į juos.
Kur jų mama?
Aš jos paieškosiu.
Juk tu su suknele.
Nina?
- Tėtuši Grėjau. - Kodėl stovi čia viena?
Visi nuėjo pasivaišinti.
Na, aš… Užsigalvojau.
Ačiū, kad pasilikai. Tikiuosi, nieko blogo nepasakiau.
Priešingai.
Buvo galima suprast, kaip stipriai jį mylėjot.
Ne aš vienas.
Tikrai ne.
Taip. Jis tave irgi labai mylėjo. Bet turbūt ir pati žinai.
Žinau.
Tarp kitko, jis tave mylėjo taip stipriai,
kad sužinojęs apie tavo gerbėją,
nusprendė išsivežti jus į Teksasą.
Nesupratau. Ką?
Jis tai pasakė prieš pat mirtį.
Ką jam atsakėte?
Kaip manai, ką galėjau atsakyti?
Nežinau.
Žinai, aš… buvau nuvažiavęs ten, kur nužudė Redžį,
ir susiradau moterį, kuri matė, kaip viskas nutiko.
Ji pasakė, kad žudikas buvo tamsiaodis su trumpais styrančiais plaukais
ir randu virš akies.
Ji girdėjo vardą?
Nematau prie namo Redžio mašinos.
Atvažiavai kita mašina?
Ne.
Tave kažkas atvežė.
Taip.
Šeimos draugas Alfredas?
Verčiau eisiu.
Pasakei Alfredui,
kad Redžis norėjo išvažiuot su tavim ir vaikais į Teksasą?
Apie Redžio planus aš niekam nieko nesakiau.
Tą vakarą, kai nužudė Redžį, buvai su Alfredu?
Aš esu padori moteris, p. Grėjau. Mama.
Ar Alfredas buvo su tavim, kai kulka ištaškė Redžio smegenis?
Aš esu padori moteris!
Už ką Alfredas sėdėjo kalėjime?
Ką? Kas jums pasakė?
Tai - ne atsakymas.
Ko jūs iš manęs norit?
Ar pasakei jam, kad Redžis ketina jus išsivežti?
- Ne, aš… - Ką jis pasakė? Liepė nevažiuoti?
Ką jis tau pasakė? Kad esi jo moteris?
Kad niekur nevažiuosi? Kad priklausai jam?
- Žinojai? - Ne.
O gal įtarei?
- Aš jo paklausiau. - Ir ką jis?
Trenkė per veidą.
Parvertė mane.
Ir su tuo vyru tu nori gyventi?
Man buvo 13-a metų.
Buvo ką tik sukakę 13-a, kai susipažinau su Alfredu,
ir jis…
Ką tokiam vyrui galima pasakyt?
Aš mylėjau Redžį. Tikrai.
Tikrai, bet…
bet su Alfredu viskas…
Tiesiog… negaliu to paaiškinti.
Prisiekiu, aš nežinau, kas įvyko.
Ir ką man dabar daryti?
Mano dėdė Koidogas sakydavo:
„Leisk upei tekėti savo vaga“.
Na, ir kaip tai suprasti?
Nežinau.
Ir aš paklausiau jo to paties.
Jis atsakė: „Mes visi esam vienoje upėje, sūnau.
Upė žino savo vagą“.
Sveika.
Ačiū, kad atėjai.
Gerai jautiesi?
Man patiko tavo kalba.
Regis, susitaikei su tam tikromis gyvenimo tiesomis.
Na, nežinau.
Na, man pasirodė, kad esi pasiruošęs pripažinti, jog buvau teisi.
Esi geras žmogus.
Geras žmogus?
Sėdžiu čia, laikau tavo ranką, lyg turėtume ateitį,
kai tuo tarpu gydytojas pasakė, kad mano dienos jau suskaičiuotos.
Manai, tokio amžiaus moteris nežino,
kad kiekviena diena gali būti paskutinė?
Buvo smagu pasimatyti.
Eik, pasikalbėk su savo svečiu.
Tuojau grįšiu.
Ko gero, pirmąkart atsidūriau vienas tarp juodaodžių.
Tai, ką jūs pasakėte, buvo labai jautru.
Skausmingai atvira.
Vieną akimirką jūsų mintys kažkur nuklydo.
Taip. Taip, liko… Liko paskutinės dienos.
Pasakykit man vieną dalyką, Ptolemajau. Kodėl pasikvietėt mane?
Na, senovėje žmonės sakydavo, kad su velniu reikia elgtis pagarbiai.
O jūs aukojate mano gyvenimą.
Jūsų auka išgelbės milijonus žmonių, Ptolemajau.
Tikrai?
Anksčiau galvojau, kad turiu išgelbėt visus Amerikos juodaodžius,
nes vienas didis žmogus kai ką pavogė.
- Persigalvojot? - Ne.
Tiesiog supratau,
kad jis norėjo, jog aš suteikčiau žmonėms galimybę.
Kad aukočiau tol, kol visiems bus…
Gerai. Atsiprašysiu.
Taip.
- Atsiprašau. - Alfredas Galas.
Ko čia kabinėjies, seni?
Buvau nuvažiavęs ten, kur buvo nušautas mano sūnėnas.
Sutikta moteris pasakė,
kad Redžį nužudė tamsiaodis su styrančiais plaukais ir randu virš akies.
Nesijaudink. Aš niekam nesakiau.
Tuo labiau, kad policijai į tai nusispjaut.
Gerai. Ko tu nori iš manęs?
Daviau tavo draugei šiek tiek pinigų.
Pagalvok apie tai. Ir tada ateik pas mane.
Galbūt susitarsime.
Susitarsim dėl ko?
Noriu būti tikras, kad Redžio vaikai gyvens gerai.
O tai reiškia, kad privalai dingti iš jų gyvenimo.
Juk žmogus, nužudęs jų tėtį, negali jų auginti.
- Sūnus - mano. - Ji taip sakė?
Jis paveldėjo visas geriausias mano sūnėno savybes.
Senas kvailys.
Galbūt.
Bet aš tau gerai sumokėsiu, kad paliktum Niną ir vaikus ramybėje.
- Gerai - tai kiek? - Penkiskart daugiau, nei daviau jai.
Kodėl manai, kad dėl pinigų atsisakysiu savo moters?
Tik nereikia.
Tu paimsi pinigus.
Rytoj antrą valandą dienos būk pas mane.
PAGAL VOLTERIO MOSLIO KNYGĄ
Išvertė Laima Banionienė