Jeg troede, vi skulle fiske maller, Coydog.
Det skal vi også. Jeg skal lige sige hej til min kæreste først.
Hvem af dem? Miss Charlotte eller miss Ruby?
Miss Mary.
Hvorfor skal vi det først?
Jeg har lovet at betale hendes husleje. Kom nu.
Hej!
-Du har hørt præstens ord om synd? -Ja.
Sådan ser synd ud!
-Hej, Coydog! -Hej!
-Det er længe siden. -Åh ja.
Jeg har fældet træer oppe i Van Cleve, mens min whisky brænder færdig.
Er han ikke lidt ung til at være her om aftenen?
-Nej da. Jeg er syv år, en stor dreng. -Nå, er du det?
Jeg tog ham et par dage, fordi hans mor besøger sin far i New Orleans.
-Og hvem skal du besøge? -Han skal betale miss Marys husleje.
Miss Mary!
Ja, miss Delia?
Mr. McCann er kommet for "at betale din husleje".
Jeg kommer nu.
Vil du have et bad, store dreng?
-Ja tak. -Kom med mig.
-Gør, som miss Delia siger. -Ja ja.
Hej hej.
Nu skal vi hygge os!
-Matrice. -Ja, miss D?
Vil du hente et par spande varmt vand til karret?
-Folk tager først bad senere. -Det er til Hans Kongelige Højhed.
Kom, så gør vi dig klar.
Er vandet varmt nok?
Hvorfor står badekarret herude?
Før stod det ovenpå, men så flyttede miss Loretta ind,
og så var der ikke plads deroppe. Her er det også tættere på det varme vand.
Nå, okay.
Du er den sødeste lille dreng. Jeg vil have dig med hjem.
Okay.
Hver gang, for helvede. Hver eneste gang.
-Nogen skal jo tabe. -I snyder fandeme!
Dumme svin!
Stop! Skil dem ad! Ingen slås herinde!
Kom her, dit dumme svin! Du skal ikke snyde mig.
-Slip ham! Det er min mand! -Jeg slår dig ihjel!
Kom her, skat.
Hej, Pitypapa.
-Er du der? -Ja. Kom bare ind.
-Vil du skyde mig? -Nej nej, jeg...
Det var til mig selv.
Se lige dig.
Har du været ude med din nye ven?
Ja.
Hvorfor så ikke skyde mig selv?
Du er alt, jeg nogensinde har haft, og nu er det slut.
Så du vil dø?
-Jeg kan ikke gøre andet. -Behøver du gøre noget?
Du er den eneste kvinde, jeg nogensinde har elsket.
Jeg kom jo hjem, gjorde jeg ikke?
Du kan ikke miste mig.
Du vil altid være min eneste mand.
Men hvis du gerne vil dø, så lad mig skyde dig.
Og bagefter skyder jeg mig selv i hjertet.
Nej.
Onkel? Hvorfor... Hvad laver du oppe så sent?
-Unwin Lomax. -Hvem?
Unwin Lomax tævede Arthur Meany,
og miss Molly stak ham ned og dræbte ham.
-Et mareridt? -Det begyndte ikke sådan.
Jeg sad i badekarret. Miss Matrice varmede vandet op.
Det varme vand tog kulden.
Alle grinede og smilede...
Jeg havde aldrig følt mig mere tryg.
Men som sædvanlig varede det ikke ved.
Undskyld, jeg kommer så sent. Men da jeg ringede, var alt okay.
Det er det også. Whiskyen hjælper mig med at falde i søvn.
Du kunne være blevet hos Roger.
Nej, jeg burde ikke have ladet dig være alene. Undskyld.
Pyt med det. Der er ikke noget galt med at være ung og forelsket.
-Forelsket? -Jeg har set, hvordan han kigger på dig.
Vi kender knap nok hinanden.
Klokken halv fem om morgenen tyder på noget andet.
Nej, vi var bare... Vi hang bare ud.
-Er han god ved dig? -Ja.
-Hvis du vil, er han klar. -Det nægter jeg at udtale mig om.
En dag vil du tænke tilbage og se anderledes på det.
Jeg er gammel nok til at vide, hvad kærlighed er.
Er du? Hvem har lært dig det?
Dig.
Jeg elsker dig, Ptolemy. Det gør jeg.
Og jeg vil vædde med, at hvis jeg var 20 år ældre,
og du var 50 år yngre, kunne jeg godt se os to sammen.
Har du nogensinde følt sådan for nogen?
Mn første lille veninde, Maude, vil jeg tro.
-Og du ved, hvad jeg føler for Sensia. -Ja.
Men dig...
Du er den første kvinde, der nogensinde har elsket mig.
Der har elsket mig be... be...
-Betingelsesløst? -Nemlig, betingelsesløst.
Ja.
Det er den slags kærlighed, jeg håber, jeg husker, når jeg forsvinder igen.
Men du skal jo stile mod fremtiden
og gribe alt det, hvad verden har at tilbyde dig.
Det er godt at være ung. Og heller ikke så ringe at være gammel.
Nå, ikke? Hvad er der godt ved det?
Vi gamle ved, hvor lortet kommer fra, og hvorfor det er der.
Hvad ellers?
Vi gamle er ikke bange for livet, for vi har allerede det ene ben i graven.
Nå, du skal sove nu. Vi har en travl dag i morgen.
Du skal møde nogle nye mennesker og lære nogle gamle tricks.
-Vil du have en lille sjus, før du går? -Nej.
-Du burde ikke drikke så meget. -Du ved, du ikke kan redde mig.
Nej, men jeg har lov at prøve.
-Godnat. -Godnat. Sov godt.
Vogt dig for væggelus.
Hvis de bider mig, bliver de fulde.
-Hvem fanden er det? -Ptolemy Grey. Må jeg tale med Nina?
Ved du, hvad fanden klokken er?
Det beklager jeg, men jeg skal fortælle hende noget vigtigt.
-Hallo? -Papa Grey?
-Ja, det er mig. -Det er Nina. Nina Lloyd.
-Hvordan fik du mit nummer? -Det stod på telefonen.
Ved din telefon, hvem der ringer?
-Det ved alle telefoner. -Gør de?
Du må undskylde Alfred. Han bliver beskyttende, når folk ringer.
-Er han din kæreste? -Nej, overhovedet ikke.
En ven af familien, der hjælper til.
Har Niecie fortalt om den mindetale, jeg vil holde for Reggie?
Ja, men... Jeg tror ikke, jeg kan komme. Det er stadig svært.
Jeg ved det. Et sår, der ikke vil hele.
Ja.
Hør her, maden serveres klokken 15.
Hvis vi kan mødes klokken 14, skal jeg nok gøre det kort.
-Jeg vil bare give dig nogle penge. -Det forstår jeg ikke. Hvilke penge?
Penge, jeg sparede op til Reggie, din mand.
De kan forsørge dig og børnene et par måneder.
-Klokken 14? -Ja, klokken 14.
Jeg vidste, du sad herude.
-Godmorgen. -Godmorgen.
Kan du skaffe en busplan?
-Nej, jeg bad om en busplan. -Ja, jeg er i gang.
-Ringer du til busselskabet? -Nej, jeg downloader den.
-Hvad gør du? -Downloader den.
-Internettet. Har du hørt om det? -Ja, men jeg har aldrig brugt det.
-Se her. Hvor skal du hen? -Vi skal til Buckhead.
Der er det. Nummer 44.
Det ligner sig selv. Vi må bare håbe, han stadig er her.
-Så kom. -Jeg kommer nu.
Undskyld. Du trænger til lidt motion.
-Hele vejen derop? -Du kan godt.
Pis...
Kom nu.
Se bare.
-Hold da op. -Du gjorde det.
-Jeg har ondt i benene. -Jeg vidste, du kunne.
Vi skal tale med mr. Abromovitz.
-Har I en aftale? -Nej.
-Hvad skal De tale med mr. Abromovitz om? -Er han stadig advokat?
Ja, men De kan ikke bare komme...
-Moishe! Er du derinde? -Stop. Jeg ringer efter politiet.
-Er der problemer? -Junior?
-Mr. Grey? -Hvor er din far?
Han døde for 15 år siden.
-Han var jo en ung mand. -Han var 69 på det tidspunkt.
Kom her.
Er det virkelig dig? Det var en glædelig overraskelse.
Du ser godt ud.
Og damen, jeg passede have for, beskyldte mig for at stjæle.
Jeg røg i arresten og alting. Jeg fik sådan en... beskikket advokat.
Idioten rådede mig til at tilstå. Han sagde det endda til dommeren.
Heldigvis var min far til stede. Onkel Shmuel var sigtet for underslæb.
-Han hørte mr. Grey skændes med advokaten. -Gerald Watts.
Ja, wow. Mr. Watts.
Min far spurgte, om du ville skifte advokat.
-Hvad så med din onkel? -Shmuel? Han var skyldig.
De skulle bare fastsætte bøden.
Hvad troede de, du havde stjålet?
-En statuette af... -Degas, siger de, har lavet den.
Men Moishe Senior brugte ti måneder på sagen.
Til sidst fik han kvindens niece til at indrømme, at kvinden, Sadie Holman,
sgu selv havde stjålet den og prøvede at sælge den i smug.
Kom hun så i fængsel?
Nej, min far fik hende bare til at droppe anklagerne.
Hun var jo skyldig.
Nogle mennesker, selv de kriminelle, bliver aldrig dømt for noget.
Og slet ikke en fængselsdom.
Nå, hvad kan jeg gøre for dig?
-Kan du lave mit testamente? -Selvfølgelig. Er der mange arvinger?
Et par stykker, men Robyn her styrer, hvem der får hvad hvornår.
-Vent, mig? -Ja.
-Nej. -Er det en større sum?
Ja, men det vidste din far alt om.
Normal praksis er, at jeg drøfter detaljerne med testatoren i enrum.
Det forstår I nok.
Jeg venter udenfor.
Hvad er dit forhold til hende?
Robyn kom ind i mit liv,
da jeg havde meget hårdt brug for en, der kunne tage sig af mig.
Jeg havde det skidt, Mo.
Hun trak mig op af et dybt, dybt hul.
Jeg har nærmest adopteret hende.
Men jeg stoler på Robyn. Langt mere end jeg stoler på min familie.
Jeg forstår, hvad du føler for pigen, men er andre af den overbevisning?
Navnlig din familie. Måske vil de bestride det.
Hundrede procent sikkert!
Jeg har en niece, som har en uduelig søn.
Jeg har en anden grandnevø, som er blevet skudt
og har efterladt sig to børn og en kone, som jeg er usikker på.
Men jeg ved, at alt det, de arver, vil de klatte væk.
-Er du helt sikker? -Ja, de kan ikke håndtere den slags penge.
Så jeg efterlader nogle specifikke instrukser til Robyn,
men de vil alligevel sige, at jeg var skør.
Du virker klar i hovedet.
Vi kan oprette en fond, som opfylder de juridiske krav,
-om ikke din families forventninger. -Godt. Det vil jeg.
Og så er der lige én ting til, du kan hjælpe mig med.
Det ligner sig selv.
Det, der er herinde i boksen, handler alt sammen om dig.
De herrer, nøglerne.
Coydog, jeg fandt skatten.
Brasher-dublonen.
I min fars papirer står, at mr. Grey deklarerede denne mønt for 40 år siden.
Ja, han betalte sin skat, skønt vi frarådede ham det.
Hvad er den værd?
17,29 millioner.
-Dollar? -Ja.
Der er syv mindre værdifulde i en anden boks, samme nøgler.
Dem skal vi ikke tænke på nu.
Men nu skal vi have gang i sagerne, så vi sælger den her
og får oprettet en fondskonto, som Robyn her skal stå for.
-Nej, det er vi nødt til at tale om. -Bare rolig.
-Har jeg ikke indflydelse på det? -Selvfølgelig.
Så tak, men nej tak.
Hvorfor spørger du ham? Du skal ikke noget endnu.
Sådan har jeg det sikkert også senere.
Selvom det vil skuffe mr. Grey, vil fonden stadig være i gode hænder.
Hvordan det?
Hvis du afslår værgemålet, tilfalder ansvaret simpelthen mig.
Hvis hun afslår.
Hvordan er det anderledes end det, du gør med alligatorpengene?
De står i banken, og du har kortet.
Jeg ved godt, det er mange penge.
-Det er en formue. Det kan jeg ikke. -Alt står jo i testamentet.
Alt, hvad du skal gøre. Ligesom hvis jeg selv var der.
Men det er du ikke.
Alle får en luns. Du får penge til at udskrive checks hver måned.
Shirley Wring og Billy Freres får noget.
Hvordan skal jeg det? Jeg forstod knap nok, hvad de snakkede om.
Du er klogere end nogen af dem. Og Moishe ved alt.
-Kan jeg stole på ham? -Så spørg en anden. Eller en tredje.
Jeg vil ikke have pengene! Ingen af dem.
Du ville heller ikke flytte ind i den her svinesti
for at snakke med en vanvittig, gammel mand, men du gjorde det.
-Fordi du var den eneste, der kunne. -Fordi jeg ikke havde andre steder at bo.
Og jeg gjorde rent, fordi jeg ikke ville bo sådan. Jeg er ingen helgen, men du...
-Men jeg hvad? -Ser noget, jeg ikke er.
-Sådan er du da! -Nej, jeg er ej!
Det hele har handlet om dig. Ikke om mig og mine følelser.
Hvis du virkelig så mig, ville du se, at jeg er 17 år og ikke klar.
Du gør det samme som Coydog.
-Så jeg kender det. -Hvorfor gør du det så?
Du kan gøre, lige hvad du vil. Jeg beder dig bare om at overveje det.
Overvej, om det måske er muligt, at jeg ved, hvad jeg snakker om.
Nå, kom ind.
Mor.
-Robyn! -Robyn!
Hej!
Hej, Pitypapa. Billy. Robyn.
-Er Nina her? -Hun er lidt forsinket.
Skal vi gøre det herinde i stuen?
Der kommer ikke så mange som sidst, så ja.
-Og maden? -Ude bagved.
Hvad er der sket med dig?
Jeg mener, du er ikke så forvirret, som du var,
men du er heller ikke den samme som før.
-Er jeg ikke? -Nej.
-Hej! -Mor!
Nej, hvor er I fine. Hvad er der galt?
-Artie trak min dukke i rottehalerne. -Arthur, passer det?
Ja, men hun smed min pistol på jorden.
-Nej, jeg gjorde ej. -Jo, du gjorde.
Vi er vist nødt til at se, hvem af jer der kan spise mest is.
-Jeg kan gå ned og købe is med dem. -Tak, Robyn.
Kommer du?
Nej, skat. Jeg bliver her og taler med Papa Grey.
-Kom nu. -Og så spiser vi sammen.
Okay.
-Dejlige børn. -Ja. De er mit et og alt.
Må vi tale sammen herinde?
-Ja, værsgo. -Okay.
Jeg forstår godt...
Sidst vi var her, var det værelse et helvede.
-Ja. -Kom nu ind. Kom.
Det var faktisk første gang, vi to mødte hinanden.
Det var ikke, fordi jeg ikke ville, men...
Reggie ville ikke have mig med.
Jeg måtte ikke se dig i den tilstand.
-Det tænkte jeg nok. -Ja.
Jeg føler alligevel, jeg kender dig.
Så meget betød du for Reggie. Han fortalte mig alt om dig.
Om alt det, du har lært ham gennem årene.
Han har stadig...
Havde... alle de børnebøger, du gav ham, da han var lille.
Han sagde, at når du passede ham, læste du dem højt for ham.
Til han blev så stor. at han kunne læse dem for mig.
Ja, han var så sød.
Ja...
Her... er der 5.000 dollar.
Til dig og børnene.
Reggie elskede de unger.
Hans sidste ord var, at det var Latishas fødselsdag.
Han skulle skynde sig hjem og købe ind til festen.
Ja.
Jeg ved godt, det er svært for dig at være her...
...men jeg ville blive meget glad, hvis du blev og hørte, hvad jeg vil sige.
Det er lige så meget til dig og børnene som til Reggie.
-Men jeg forstår det godt. -Jeg skal nok blive.
-Tak. -Det er mig, der takker.
-Det er jeg glad for. -Ja.
-Du må hellere gå derud igen. -Tak.
Vi har mange med chokolade.
-Det kan jeg godt lide. -Hvem kan det?
-Mig. -Ikke mig.
-Så spiser jeg dem alle sammen. -Helt selv? Det er da skørt.
-Giv din mor den. -Jeg får ondt i maven.
-Kommer jeg for sent? -Nej, det er ikke begyndt.
-Skal vi gå en tur? -Ja.
-Du ved godt, at Papa Grey er syg? -Jeg troede, medicinen hjalp.
-Det var bare midlertidigt. -Kan lægerne ikke gøre noget?
Nej. Men vi vidste det godt, så...
-Det er ikke fair. -Det er sgu aldrig fair.
Det er bare livet.
Folk lider, og så dør de, og alle er pisseligeglade.
Min mor havde kræft.
Det gjorde så ondt, at bare vi pustede på hende, græd hun.
Når min far kom ind, blev hun bange for, at han ville røre hende eller tale højt.
En dag vinkede hun ham hen til sengen.
Og så tryglede hun ham om at dræbe hende.
-Tryglede. -Det er jo forfærdeligt.
Hvis man kun kan hjælpe sin elskede ved at slå hende ihjel.
-Hvorfor er det i orden? -Det ved jeg ikke.
Jeg så noget i min far, da han sad der hos min mor.
Hvad?
Hun kunne bede ham om alt, fordi de betød alt for hinanden.
Gid alle var så heldige at finde så stærk en kærlighed.
Det ville jeg ikke have noget imod.
Jeg siger ikke, det er os to.
-Ikke endnu. -Det mener du ikke.
Er det så skørt? At vi to skulle være sammen?
Vent...
Hvordan sammen?
Som i du elsker mig så højt, at du vil slå mig ihjel-sammen?
Hvad er det her?
Jeg kan godt lide dig, og du er sød.
Og det har været hyggeligt, men jeg har en masse ting, jeg skal.
Hvad griner du af?
Min far friede til min mor seks gange, før hun sagde ja.
Ikke at det er os to. Jeg siger det bare.
Du er dum.
Kom.
-Miss Barnet? -Hvad laver du her?
Mr. Grey har inviteret mig. Han mente, det ville interessere mig.
Jeg er også overrasket.
Det er dr. Rubin. Han er onkels hukommelseslæge.
-Mig en fornøjelse. -Goddag.
-Han har et navn. Roger. -Roger.
Hyggeligt at møde dig.
-Onkel. -Hej.
-Hej, Satan. -Goddag. Hvordan går det?
Hver dag, jeg kan tænke klart, er et vidnesbyrd om dig.
-Tak, fordi du kom. -Ja, okay.
-Goddag. -Hej.
Godt. Tak, alle sammen, fordi I var så venlige at komme herud igen.
Sidst vi var samlet, havde onkel Pitypapa, Ptolemy Grey, det ikke særlig godt.
Nu går det bedre, og han vil gerne sige det, han ikke fik sagt.
Jeg synes, vi skylder ikke blot Pitypapa, men også Reggie
at lytte til hans yndlingsonkel. Det var noget, Reggie selv elskede.
Værsgo.
Hej, alle sammen.
Den eneste grund til, at jeg står her, er min grandnevø, Reggie Lloyd.
Amen.
Reggie tog sig af mig,
da ingen andre kunne klare lugten i mit hus eller stanken fra min krop.
Han var en af de gode sorte mænd, der levede blandt os
og tog sig af de gamle og børnene.
Han var en god mand, som blev for længe på ét sted.
Sådan en mand har jeg aldrig været.
Jeg var gift med en kvinde ved navn Sensia Howard.
Folk sagde, at hun var en skidt kvinde. Hun gik i byen. Hun brugte mine penge.
Hun tænkte kun på sig selv. Hun var ligeglad med mig og alle andre.
Din mor sagde, jeg skulle gå fra hende, for jeg fortjente en bedre kvinde.
Men din mor var ikke hjemme hos mig, den aften Doris Hind dukkede op.
Hej, miss Wring.
Doris var en sønderknust ung kvinde, hvis mor lige var død.
Hendes mor, Cora Patterson, havde fortalt hende på sit dødsleje,
at Doris var mit barn.
Cora havde været min kæreste et stykke tid,
men jeg forlod hende, da Sensia kom ind i mit liv.
Jeg kunne se, at Doris var min.
Jeg omfavnede hende ikke. Jeg bød hende ikke indenfor.
Jeg sagde...
"Beklager, men din mor må tage fejl."
Og så lukkede jeg døren for næsen af hende.
På vej ned ad trappen mødte hun Sensia.
Og min hustru kunne se, at hun lignede mig.
Hun lagde armene om den hulkende pige og tog hende med op igen.
Sensia elskede hende, da jeg ikke kunne.
Jeg hadede hende og hendes indtrængen i vores liv, og jeg viste det.
Doris hadede mig til den dag, hun døde.
Hun blev 42 år.
Jeg kom ikke til begravelsen, for i flere år vidste jeg ikke, hun var død.
I er ikke kommet for at høre om mine problemer.
Men der er en grund til, at jeg fortalte om Doris.
Det er en stor uretfærdighed, at jeg står her,
mens Reggie ligger i den kolde jord.
En god mand, som fortjente et godt liv.
Han fortjente sin kærlige hustru og sine børn.
Han fortjente ikke sin skæbne.
Jeg skylder Reggie mit liv.
Det er en stor gæld, som jeg har tænkt mig at betale af.
Jeg har bedt jer komme i dag, så I kan bevidne,
at jeg, Ptolemy Roberts Grey, vil gøre alt, hvad jeg kan,
for at sørge for, at Reggies efterkommere får en chance
i en verden, hvor folk er ligeglade med, om vi lever eller dør.
Hvis de børn bliver bare halvt så gode, som deres far var,
vil alle herinde være i en ver...
Vil alle herinde leve...
Alle herinde vil leve i en verden, der...
Alles liv i... i verden...
Vi vil leve i en verden, som vil være et bedre sted at leve.
Tak skal I have. Lad os spise.
-Er du okay? -Nej, men sådan skal det jo være.
Hende pigen... Doris?
-Min datter Doris? -Din datter Doris.
Gennem alle de år, forsøgte du aldrig at blive forsonet?
-Ikke en eneste gang? -Nej.
Hvordan døde hun?
Hun... Hun begik selvmord.
Hader du mig nu?
Det spørger du vel ikke om?
Roger vil noget mere seriøst. Han taler, som om vi er et par.
-Er I da ikke det? -Det gider jeg ikke høre på.
-Fortalte du ham om dine penge? -Hvilke penge?
Du har altså besluttet dig.
Jeg vil ikke tale om det lige nu.
Jeg tror stadig på, du siger ja.
Se dem lige.
Hvor er deres mor?
-Hallo! -Jeg finder hende.
Du har kjole på.
Nina?
-Papa Grey? -Hvorfor står du her? Maden er ude bagved.
Ja, jeg stod bare og tænkte.
Tak, fordi du blev. Jeg håber, jeg fik sagt noget rigtigt.
Mere end det.
-Man kunne høre, hvor højt du elskede ham. -Jeg var ikke den eneste.
Langt fra.
Han elskede også dig. Det håber jeg, du ved.
Ja.
Han elskede dig faktisk så højt,
at da en anden mand fik et godt øje til dig,
ville han flytte familien til Texas.
-Undskyld, hvad? -Noget af det sidste, han fortalte mig.
-Hvad sagde du så? -Hvad burde jeg have sagt?
Det ved jeg ikke.
Jeg tog derned, hvor Reggie blev myrdet,
og fandt en, som havde set drabet.
Hun sagde, at ham, der gjorde det, havde brun hud, kort strithår
og et ar over øjet.
Hørte hun et navn?
Jeg kan ikke se Reggies bil udenfor.
Er du selv kørt herover?
-Nej. -Du fik altså et lift?
Ja.
Alfred, ven af familien?
Jeg går ind.
Fortalte du Alfred, at Reggie ville flytte jer til Texas?
Jeg fortalte ingen om Reggies planer.
Var Alfred hos dig, da Reggie blev skudt?
Jeg er en god kvinde, mr. Grey. Jeg er mor.
Var Alfred hos dig, da den kugle flænsede Reggies hjerne?
Jeg er en god kvinde!
Hvad sad Alfred inde for?
-Hvad? Hvem har fortalt dig det? -Det er ikke noget svar.
Hvad skal jeg sige?
Fortalte du ham, at Reggie ville have jer væk?
-Nej... -Sagde han, at du skulle blive?
At du var hans kvinde? At du fandeme ikke skulle nogen steder? At du var hans?
-Vidste du det? -Nej!
Havde du mistanke om det?
-Jeg spurgte ham. -Hvad svarede han?
Han slog mig.
Slog mig i gulvet.
Og ham vil du holde fast i?
Jeg var 13 år gammel.
Jeg var lige fyldt 13, da jeg mødte Alfred, og han...
Hvad skal jeg sige til sådan en mand?
Jeg elskede Reggie. Det gjorde jeg. Det gør jeg, men...
...men med Alfred er det...
Jeg kan ikke forklare det.
Jeg sværger, jeg vidste det ikke.
Hvad skal jeg gøre?
Min onkel Coydog sagde altid: "Man må lade floden følge sin bane."
-Hvad betyder det? -Det ved jeg ikke.
Det spurgte jeg også om.
Han sagde: "Vi er alle sammen i den flod.
Og floden ved, hvor den skal hen."
Hej. Tak, fordi du kom.
Er du okay?
Jeg kunne godt lide det, du sagde.
Du har vist accepteret visse sandheder i dit liv.
Det ved jeg nu ikke.
Men du virker klar til at indrømme, at jeg havde ret.
-Du er en god mand. -En god mand?
Ja, her sidder jeg og holder dig i hånden, som om vi havde en fremtid,
selvom lægen har sagt, at mine dage er talte.
Tror du ikke, en gammel dame som mig ved, at hver dag kan blive den sidste?
Hyggeligt at møde dig.
-Jeg vil lade dig tale med din gæst. -Jeg kommer tilbage.
Jeg har aldrig prøvet at være den eneste hvide til stede.
Det, du sagde derinde, var meget rørende. Smerteligt ærligt.
-Men du forsvandt lige et øjeblik. -Ja... det er ved at være slut for mig.
Sig mig lige, Ptolemy, hvorfor inviterede du mig?
Vi gamle siger jo altid: "Fanden hytter sine."
Og du ofrer jo mit liv.
Dit offer vil redde millioner af liv i fremtiden, Ptolemy.
Vil det?
Jeg troede engang, at jeg skulle redde alle sorte i USA,
på grund af noget en stor mand stjal.
-Har du fortrudt? -Nej.
Men jeg har indset,
at han ville have mig til at selvstændiggøre folk.
At dele mere og mere ud af gaverne, indtil alle var løftet...
-...løftet op. Undskyld mig et øjeblik. -Ja.
-Undskyld... -Alfred Gulla.
Hvad fanden laver du, gamle?
Jeg tog hen til det sted, hvor min nevø blev skudt.
Jeg mødte en kvinde,
som sagde, at en brun mand med strithår og et ar over øjet slog Reggie ihjel.
Jeg har ikke sagt det til nogen. Og politiet er sgu ligeglade.
Okay, så hvad vil du?
Jeg gav din kæreste nogle penge.
Kig lidt på det, og kom hen til mig. Måske kan vi lave en aftale.
Hvilken aftale?
Jeg skal vide, at Reggies børn får et godt liv.
Og det betyder, at du ikke kan være inde i billedet.
De skal ikke vokse op med ham, der skød deres far.
-Drengen er min. -Siger hun det?
Det bedste ved den dreng kommer fra det gode i min nevø.
Sindssyge stodder.
Ja, måske.
Men jeg vil give dig mange penge, hvis du holder dig fra Nina og børnene.
-Hvor mange? -Fem gange det, hun fik.
Tror du, jeg opgiver min kvinde for penge?
Gider du lige? Du vil have de penge.
Jeg er hjemme klokken to i morgen eftermiddag.
Tekster af: Lisa Kristensen Villeneuve