Про все це – в ранковому випуску новин.
Але спочатку місцеві новини.
Реджі.
Реджі!
Де ти, хлопчику?
Реджі!
Реджі.
Реджі!
Я скрізь тебе шукав.
Реджі!
Ти тут?
Ні!
Чорт.
От сучка! Та я тебе на шматки порву!
Мамо, не знаю, що ти подумала, але…
Оце вже точно!
-Я хотів узяти її ковдру… -Заткнися!
Марш у свою кімнату, Гільярде.
Негайно!
Можеш опустити ножа.
Він хотів на мене залізти.
-Хлопчик просто приколюється. -Скоріше, мужик хоче мене зґвалтувати!
Не хочу цього чути.
Хай Гіллі чує. Я хочу спати.
Дарма ми тебе до нас забрали.
Я сама винна. Треба було спочатку подумати.
Гіллі в такому віці, а ти вся така…
Яка?
Ти красива, Робін.
Молода й гарна, й ходиш тут напівгола.
Він спати не може.
-А я при чому? -Це ти мені скажи.
-Ти тут з ножем стоїш… -Цей ніж мені мама дала.
Розумію, тобі важко. Батька вбили…
і всі ті чоловіки, з якими жила мама, але…
-Мама мене любила. -А я любила її.
Ми були найкращі подруги.
Тому я й забрала тебе до нас.
А тепер я повинна подумати про Гіллі, й про тебе.
У тебе ж є подруги зі школи.
Спитай, чи можна у когось з них пожити.
Я ж нічого не зробила.
Знаю. Це не тому, що ти щось зробила,
а тому, що тобі ще рано бачити деякі речі.
Ми мусимо зробити так, щоб чорношкірі чоловіки геть голову не втратили.
Правильно це чи ні, та це наш обов’язок.
Останні дні Птолемея Ґрея
Пане Ґрей?
Пане Ґрей, прокиньтесь.
Ти хто?
-Чого ти в моєму домі? -Це я, Робін.
Пташка? Пташка вільшанка?
Як ти зайшла, пташко?
Учора ваші ключі лишились у мене. Я приїхала їх віддати,
а коли постукала, ви почали кричати.
Що вам снилося?
То був…
То був жах.
Невже? А що там було?
Гей. Стривайте!
Не треба так.
Давайте принесу вам води вмитися.
Де тут у вас туалет?
Унітаз… зламався.
А раковина… забилася.
А куди ви ходите в туалет?
«По-великому» ходжу, коли Реджі водить мене в кафе.
А «по-маленькому» – в стару банку з-під квасолі,
а потім зливаю її в раковину на кухні.
На кухні?
Ну ні. Де туалет?
Там, далі по коридору.
-Туди? -Принаймні там він був.
На мене ніщо не вистрибне?
Точно?
Ні. Ну ні!
-Так не можна. -Ну…
Перестань робити, що робиш, і зачини там двері.
Ні. Послухайте!
Якщо лишити все, як є, мене це мучитиме.
Мучитиме.
-Де все для прибирання? -Мої скарби. Ні.
Ви про що?
Щоразу як Реджі тут прибирає,
викидає мої найкращі речі.
-Найкращі речі. -Та ну? Це ж які?
Не треба. Не бийте себе.
Ходімо. Покажу вам.
-Я не встигаю за тобою! -Ой, вибачте.
Сядьте. Вибачте.
Давайте так:
перед тим, як щось викидати, показуватиму вам, а ви вирішуйте.
Згодні?
Так. Згодні.
-Ну що, готові? -Та мабуть.
Цю старезну зубну щітку лишаємо?
-Ні. Можеш викинути. -Так.
І це викинемо.
А це викидаємо? Прощаємося з цим?
-Добре. -Стій!
-Ну добре. -Банку викидай.
А це що?
Не знаю. «Від кашлю й застуди».
Нема ні того, ні того.
От лихо, ні!
Як ви так живете?
Не подобається – вертайся до Нісі.
Я там більше не живу.
Чому? Тебе вигнали?
-Так. -Чому?
То пусте.
Можеш жити тут. У мене повно настільних ігор.
У вас тут таргани, чуєте?
Увесь цей мотлох, усі коробки – те, що їм треба.
Треба покласти цьому край.
-Оце зараз? -Так.
Господи…
Напруга на Близькому Сході все ще висока.
Громадянський конфлікт переріс у жорстокі сутички.
За словами очевидців…
Уставайте. Покажу вам, яка чиста стала ванна.
Чому ти так швидко ходиш?
Вуаля!
Це чари!
Та ні. Важіль поплавка був зігнутий.
А ще унітаз і раковина були забиті, але це просто.
Як ти все це вмієш?
Мама часто хворіла,
і в нас не було грошей, тому я все лагодила сама.
-Твоя мама хвора? -Померла.
О, дуже шкода.
-Срати хочу. -Що?
Зараз?
Те, що є папір, не означає, що треба забивати унітаз.
Труби, може, й працюють, та не дуже добре.
Ой боже.
Так добре.
Ні. Верніться й помийте руки.
Так, вам кажу.
Я сама не впораюсь.
Ще щось хочеш викинути?
Просто хочу тут прибрати.
Це ж добре, правда?
То дасте мені тут прибрати?
Більше ніяких кулаків і биття себе по голові, добре?
-А від цих дверей ключі є? -Ні.
Ні. Не це.
«Ні» – це немає ключів? Чи…
Слухайте, мені туди треба. Там повно тарганів.
-Їх треба потруїти. -Там їх нема.
Вони скрізь. У цьому й суть.
Ну… це її кімната.
-Сенсії. -Кого?
Сенсії. Я був з нею одружений, вона померла.
Приберу там, і можете знову замкнути двері.
Можете мені довіряти.
Чуєте? Мені можете.
Я приберу там зовсім непомітно.
Клянуся.
Не бійтесь. Я швидко.
А тут гарно.
Виходь звідти.
Заходь.
Сенсі?
Ти заходиш, чи як?
Чого стоїш там, Татку Піті?
Соромишся?
Вона померла.
Чому ви замкнули цю кімнату? Вона ж найкраща в будинку.
Джоко, скажи, якщо треба допомогти.
Добре.
Ця валіза вам ще потрібна, пане Ґрей?
Не займай мою валізу!
І етажерку. І до платівок на телевізорі теж не лізьте.
Добре. Зрозуміли.
Виходьте вже звідти, і книжок не беріть!
Та все, все! Вони зрозуміли.
Ми майже закінчили.
-Вони в моїй гардеробній! -Ніхто туди не полізе.
Це була маленька скринька
з дерева й металу.
-І воно було в ньому. -Що було?
Е-е…
-Не бийте себе. -Не можу згадати.
Стало гарно, пане Ґрей?
Я б узяв собі валізу з алігатора.
-Він усе одно нікуди не їздить. -Валізу не віддам. Ні!
Йому ж не треба.
Це його валіза, і він її не віддає.
-Саме так. -Бачите?
Я ж казала. Нема чого турбуватися.
-Ще раз, як тебе звати? -Робін.
-Перша весняна пташка. -Так.
Якщо хочете віддати цей мотлох на переробку, треба вже їхати.
Так, зрозумів. Буду через хвилину.
Добре.
То був ящичок
з металу й дерева, схований за червоним каменем
глибоко в колодязі.
Робін, можна тебе на секундочку?
Що таке?
Сума, про яку ми домовлялися.
Вийшло значно більше?
Зрозуміла.
Не турбуйся. Все буде.
Круто.
-Біллі з Джоко вже їдуть. -Бувайте.
Ні, так не можна.
Спочатку треба їм заплатити.
Тільки не скарбами Койдоґа. Вони тут не для того.
А гроші з банки?
Давайте подивлюсь.
А чого у вас тут сільниця? Хай буде.
Вентилятори викинути, пане Ґрей?
Ні, вони ще знадобляться.
Ну добре.
А розкладні стільці?
Можеш зо два взяти.
Джоко знайшов записку. Була приклеєна до телевізора.
Якщо хочеш лишитися,
можеш спати в кімнаті Сенсії.
Вона буде не проти. А я спатиму тут, на канапі.
А чому вас записали до цього лікаря?
Спатимеш у кімнаті Сенсії, якщо житимеш тут.
Нащо вам до лікаря?
Не знаю. Я здоровий.
Це Реджі вас до нього записав?
Почекайте мене надворі.
Де всі мої речі?
Що, не подобається?
Що ж. Проведу Джоко з Біллі.
Ти повернешся?
-Просто зійду вниз. -Але ти ж вернешся?
Так.
Зараз буду.
-Гей. -Що таке? Підвезти кудись?
-Ні. -Ну добре.
А Реджі щось казав про прийом у лікаря?
Наче ні.
Житимеш з ним?
Не скажу, що дуже хочу, але Нісі мене вигнала.
-Мені більше ніде жити. -А чому Нісі тебе вигнала?
Вибір був між мною та Гіллі.
От уже жіночка.
-Можна спитати? -Про що?
Чому ти не називаєш пана Ґрея «Татком Ґреєм» чи «дядьком»?
Бо він мені не татко й не дядько.
Це ж вияв поваги.
Нащо? Він усе одно забуде.
Так. Але він усе одно людина. Він старший за нас.
-Завантажив, Джоко? -Так.
Думав, ти не вернешся.
А я вернулася. І знаєте що?
-Що? -Підемо по бомби від тарганів.
Вам потрібен розпилювач?
Хіба це зветься не бомби?
Я чула, що це газові бомби від тарганів.
Є лише розпилювачі отрути.
Оце їх я й хочу.
Кілька ще є.
Дайте чотири.
А де ти живеш?
У вас є те, що мені потрібно?
Тут приємно пахне.
Пахне залізними цвяхами й моторною оливою.
Дивись, що тут є.
Написано, що воно позбавляє від судом у ногах за одну хвилину.
Гей, мені не подобається, як ти на неї дивишся.
Аж очі вилазять, і ніздрі роздув,
наче пес, що унюхав сучку з тічкою.
Не дивись так на порядну дівчину.
Заплати козлу.
Скільки за все?
Гей! Дивись, куди йдеш, старий.
Куди пішов? Куди?
-О, ні! -Руки геть від нього, стерво!
Віддай мої гроші! Де мої довбані гроші?
Пішла ти, сука.
-Ні. Ні! -Перестаньте!
О боже! Перестаньте!
-Перестаньте! -От чорт!
Відпусти її!
Де мої гроші? Віддай моє.
Де мої гроші?
Де гроші? Я не жартую.
-Де мої гроші? -Не знаю.
Ні! Не треба! Ні!
Сука!
Усе добре. Вставайте.
-Уставайте. -Добре.
Ви винні тій корові гроші?
Ні. Вона якось прийшла,
повалила мене й забрала банку з монетами.
Тому Реджі поставив на двері ще один замок
і сказав нікого, крім нього, не впускати.
Їй повезло, що я її не порізала.
Ой, ні. Боронь боже. Нам цього не треба.
Ви в порядку?
Не знаю.
Спокійно, дядьку. Сьогодні я ту погань не вбиватиму.
-Ні? -Ні.
Мені ще сто тисяч тарганів труїти.
Не хочу, щоб отрута потрапила в коридор.
До речі, дякую.
За що?
За те, що сказали касиру в магазині.
А що я сказав?
Де я житиму, коли ти підірвеш мій будинок?
Не підірву я ваш будинок. Просто накачаю отрутою.
І це що, добре?
Залежно, чи ви в будинку чи ні.
А ми де?
Ми не в будинку, дядьку.
МОТЕЛЬ
Ми тепер тут живемо?
Ні, лише переночуємо. Завтра будете вже вдома.
Чорт, від мене тхне отрутою.
У мене ще свої зуби, дані богом.
Справді?
Ти ба який.
Сидиш тут, обжираєшся.
Та ну, Кой. Це смачно.
Де те, що я для тебе вкрав?
Воно…
Не пам’ятаю.
Ти повинен згадати.
Людина – це те, що вона пам’ятає.
Добре.
Я знайду. Клянуся.
Знайду. Тільки відпусти мене. Я пішов.
Впусти мене.
Впусти! Я клянуся.
Чого чекаєш?
-Ні, не роби так! -Як?
Як вона… Сукня й гребінець. Ні.
Усе, усе! Знімаю!
-Ні! -Не потрібна вона мені!
Вийдіть!
Ідіть!
Я її не крала!
-Іди геть! -Що ви робите?
Він просив… просив допомоги.
А я його вдарив.
Не можна отак тікати, чуєте?
Я вийшов.
Це я приніс?
Ні.
Їй тут не місце.
І взагалі, не треба було її зберігати.
Це сукня вашої дружини.
Але вона померла.
Візьми її собі
і носи, як і годиться жінці.
Лягайте спати. Вже пізно.
А телевізор послухати можна?
…у деяких регіонах країни
очікуються потужні зливи й повені.
Тимчасом в Арктиці встановилася аномально висока температура,
яка спостерігається по всьому регіону.
Танення льодовиків впливає не тільки на диких тварин,
які виживають тільки в такому кліматі,
але й на полярні струмові течії, які безпосередньо…
Ми вже їдемо додому? Реджі потім приїде?
Ні, будемо тільки ми з вами.
Реджі хотів відвезти вас до лікаря,
тому спочатку поїдемо туди.
До того, де була жінка, в якої з шиї росла ще одна голова?
-Привіт. -Здоров.
Готові?
Дивіться під ноги.
-Усе добре, пане Ґрей? -Так!
Усе добре.
-А ти як? -Узяла.
-Біллі. -Біллі.
-Так. -Але ж…
Гіп-гоп ура, го
Гіп-гоп ура, гей
Гей
Ти зробила мій ранок Та не зробила мій день
Я шкварю, а ти позіхаєш Не дивишся в мій бік
Облизую тебе з голови до ніг
Ти дивно римуєш На тебе чекає ґрін-карта
Весело вам?
Так!
Колись я водив фургончик з льодом.
Пан Ґрей у фургоні з льодом. Ти ба!
-Боже! -Що?
Пане Ґрей, а до якого лікаря ви йдете?
До того, у якого є лимонад. Надіюся.
Піти з вами?
Ні, ти й так спізнюєшся. Далі я сама.
-Ну добре. -Тут сходи.
-Речі завезу пізніше. -Добре.
Кличте, якщо буде треба. До побачення, пане Ґрей.
Вітаю. Ходімо.
Так красиво.
Бачили таке коли-небудь?
О, так!
-Ходімо вже. -Подивись на це.
Лікар зараз прийде.
-Принести щось пити? -Лимонаду, будь ласка.
Вітаю, пане Ґрей. Я доктор Рубін.
Приємно познайомитися.
Прошу, сідайте.
А ви Реджинальд Ллойд?
Ні. Не Реджі. Робін Барнет.
Реджі раптово помер.
Прикро це чути.
Пан Ллойд доглядав пана Ґрея, так?
Можна й так сказати.
-А ви йому хто? -Просто друг сім’ї, допомагаю.
Зрозуміло. Пане Ґрей, так приємно нарешті познайомитися.
Так, я в порядку, дякую.
Так і має бути.
Вас тому до мене й направили, бо ви сильний.
Так і є.
Але мені сказали, що ви забудькуватий.
-Важливе я пам’ятаю. -Наприклад?
Знаю, що добре, а що погано.
Це й справді дуже важливо.
А пам’ятаєте, що їли на сніданок?
Або що планували сьогодні робити?
Дорогу додому пам’ятаєте, пане Ґрей?
Пам’ятай лише про одне.
Іноді я хочу забути.
Розумію.
Панно Барнет, я…
Розкажу вам, чим я займаюся.
Я працюю з фахівцями, які розробляють лікування проявів
хвороби Альцгеймера та інших форм деменції й старечого маразму.
Ми досягли значних успіхів.
Ми можемо, хоч і тимчасово,
вилікувати майже всі форми деменції.
-Коли поїдемо додому? -Почекайте!
Лікар ще не договорив.
Після введення двох доз розробленого нами препарату
за тиждень пан Ґрей
згадає все, що знає.
Він згадає таке,
чого ми з вами чи будь-яка нормальна людина згадати не може.
А Реджі ви про це розповідали?
На жаль, ні.
Ми хотіли поговорити про це на сьогоднішній консультації,
а також обміркувати складніші аспекти
такого рішення, точніше, його вади.
А які вади?
Думаю, краще обговорити це віч-на-віч
нам з паном Ґреєм.
Віч-на-віч? Як ви це уявляєте?
Дякую, Ольго.
На ранній стадії дослідження ми розробили інший метод лікування.
Він не дає 100% просвітку, але когнітивні функції повертаються.
А по-людському можна сказати?
Якщо коротко, після лікування пан Ґрей мислитиме ясно
й зможе сам приймати рішення.
Ми прийдемо через тиждень і тоді скажемо, чи згодні.
Панно Барнет, якщо дозволите.
Розумію, це нелегко, але за словами його лікаря,
він от-от буде в тому стані, який це лікування може відвернути.
Через тиждень чи навіть уже завтра
може бути пізно.
То що ви йому дасте? Якусь таблетку?
Ні, це один укол.
Його дія триватиме десь пів доби чи добу.
Побічних ефектів не буде.
Але лікування подіє лише один раз.
Як тільки ефект скінчиться, повторне лікування нічого не дасть.
Він каже, що допоможе вам усе згадати.
Навіть згадати, де скарби Койдоґа?
Він зробить вам укол,
щоб ви самі вирішили з лікуванням.
Ви цього хочете?
Не знаю.
Я хочу знати.
Не хочу?
Так. Хочете, пане Ґрей.
Дядьку, ви в порядку?
Ольго.
В EPA мають вирішити,
чи відносити поліфторалкільні речовини до забруднювачів води.
Якщо ці речовини визнають токсичними, то в EPA мають установити ліміт
скидань таких речовин промисловими підприємствами…
Ох, тут така пилюка.
Скрізь дохлі таргани.
Ви вимкнули телевізор.
Так. Я так і хотів.
А що як канал зникне?
Куди він зникне? Він же в телевізорі.
Пам’ятаєте, хто я?
Ти моя… Ні.
Ти дочка Нісиної подруги, й тебе прислали
тут прибрати.
Тут було повно мотлоху?
Ми з Біллі Фререс тут прибрали.
-З Біллі? -Так.
Другом Реджі.
Правильно.
А Реджі помер.
Його вбили.
Ви пам’ятаєте.
Відомо, хто його застрелив?
Ні, ніхто не знає напевно.
Поліції взагалі байдуже.
Де його вбили?
У провулку біля Делмарського кола.
Ти на машині?
Ні, але можу викликати.
Викликай.
Хочу побачити, де вбили Реджі.
Укол, який вам зробили, діятиме всього пів дня,
а потім ви знову забудете.
Чотири години вже минуло.
Ну, тоді поспіши.
-Приїхали? -Так.
Усе добре?
Так. Просто ви так змінилися.
Серйозно? Я наче такий самий.
Чого так швидко йдете?
Даруйте.
Що?
Недавно тут стріляли.
Убили людину.
Може, ви щось бачили?
Як вас звати?
Я Птолемей.
Убили мого небожа Реджі.
Мого двоюрідного онука.
Дядьку.
Ох і міцне пійло ти п'єш.
Зельдо.
Що, Гоґі?
Ти ж бачила, як застрелили того чоловіка?
Може.
Це його дядько.
Він хороший.
Друга калюжа отам.
Там стояв чорношкірий чоловік з колючим волоссям.
Раніше його бачили? Когось із них?
Не бачила ні того, ні того.
У них наче була зустріч.
А щось чули?
Імен не чули?
Я почула постріли і втекла.
У того, хто стріляв, був шрам у формі зиґзаґа.
Здається, над лівим оком.
Дякую. Хай вас бог береже.
Достатньо побачили?
ІСТОРІЯ ЦИВІЛІЗАЦІЇ
Нам треба в лікарню.
Я ж казала: нас чекає доктор Рубін.
Послухайте. Поговоріть з ним.
Хай розкаже все про лікування,
щоб ви чітко розуміли, як лікуватися далі.
-Я знаю, що він скаже. -Звідки?
Ти ж сама сказала.
Це маячня.
Чого це?
Бо я ні хера не тямлю, що кажу.
Ти так само багато лаялася, коли я…
Лікар сказав, що перед другим уколом будуть побічні реакції.
-Це нічого не змінить. -Чому?
Ну, для Реджі. Для тебе.
Для мене?
Пам’ятаю, як він зробив це для мене.
Він збільшив знімок, щоб написати великими літерами імена,
щоб я не забув.
Зробив на своєму комп’ютері.
Для мене.
Він завжди для мене щось робив.
Як я можу забути його ім’я?
Ким би я був…
якби забув, як він помер?
Байдуже, хто там, скажи, що мене нема.
Птолемей Ґрей тут живе?
Так, але він спить.
Вибачте, що я так пізно, але я щойно з роботи.
Приходьте через кілька днів, тільки трохи раніше.
Добре, прийду ще раз.
Передайте, що заходила пані Р-І-Н-Ґ.
Він зрозуміє.
Передам.
Такий хороший чоловік.
Дядьку.
Ви в порядку?
У мене був фотоальбом.
-І що? -З великими знімками.
Мені його зробив небіж.
А я… Я не можу згадати.
Дядьку. Подивіться на мене.
Ви знаєте, де ви?
О ні.
-Де він? -А де лікар?
Сюди.
Поквапмося.
Він різко почав забувати.
-Я не знала, що робити. -Не бійтесь. Я все взяла.
Нема правил, нема законів.
-Нема правил, нема законів. -Я взяла укол.
Чому так? Пів доби ще не минуло.
-Нема правил, нема законів. Що… -Стало навіть гірше.
Що ви робите? Хто це?
Це боляче?
Де лікар? Чому він не прийшов?
Хочете припинити?
-Де Реджі? -Може, варто припинити?
-Пече! -Спочатку пектиме.
Пташка. Вільшанка?
Пече!
Тримайте його.
-Він помре? -Таке бувало, але рідко.
-Як це «рідко»? -Ваш дядько дуже сміливий.
Він хапається за можливість вийти з цього стану.
-Він хоче вилікуватися. -Койдоґ?
Койдоґ, не помирай!
Будь зі мною.
-Мама у вогні. Вона горить! -Усе добре, любий.
-О ні. Сенсі. -Усе добре. Я тут.
Сенсі! Полеж зі мною.
-Я тут. -О боже. Ні!
Будь зі мною. Ти знаєш, що робити.
Койдоґ!
Я помру!
Я сам не зможу!
Помреш – і все пропало. Розумієш?
Для чорних, таких, як ти і я, законів і правил нема.
Є добре і є погане.
Білим злочин і те, що ми дихаємо їхнім повітрям.
Зрозумів?
Так.
Зрозумів.
От і добре.
Чому це діється, пташко?
Що ти зі мною зробила?
ЗА КНИГОЮ ВОЛТЕРА МОСЛІ
Переклад субтитрів: Аліє Бекірова