PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
Pozvala jsem Kelly a Cherie k sobě domů.
Ale došlo mi, že tady nemám nic, s čím si Jadore může hrát.
Je tak roztomilá.
DCERA CHERIE
Jelikož nemám dceru, napadlo mě, že by bylo zábava hrát si na princezny.
Teda! Princezno!
Líbí se mi, že má Jadore ráda diamanty a poklady. Je to rozkošný.
- Ukážeš to mamince? - Rozkošný!
Tohle je hodně zmrzliny. Obvykle dostáváš půlku nebo čtvrtinu.
- Řekni: „Arigato!“ - Arigato.
Jo, i s úklonem.
Není zač.
- Anna mě vzala na narozeniny do Paříže. - Viděla jsem to.
KELLYINA MÁMA
Moc jsem si to s Kelly užila. Vážně.
- Nic víc. - Andrew měl kliku.
- Jaký je pocit žít sama? - Rozhodně si na to musím zvyknout.
Jsem zvyklá, že tam někdo je. Sundala jsem všechny fotky.
- Schováš je, nebo je vyhodíš? - Nevyhodím. Jsou to dobré vzpomínky.
Kdyby to byl můj ex, vyhodím je. Novej se bude ptát, proč je máš.
Dám je někam do krabice.
Je to krásná vzpomínka a součást mojí minulosti. Uctím to a dám to krabice.
Až budu smutná, podívám se na ně. To ale neznamená, že se k sobě vrátíme.
Když je o tom řeč, mluvila jsi s Andrewem?
- Už dlouho jsem ho neviděla. - Vážně?
- Jo - Vůbec?
Když se mě kamarádi ptají, jak to s námi je, vyhýbám se odpovědi.
Protože se zase vídáme. Nechci svým přátelům lhát.
Jenom jsem unavená z toho, jak mě soudí.
Jo, uvidíme. Promluvíme si spolu, ale teď ne.
- Ne, to by byl špatnej tah, viď? - Jo, špatnej tah.
Dík. Jsem ráda, že to vidíme stejně.
Ahoj, mami. Ahoj, tati.
- Cože? Kdo je to? - Ahoj.
- Jsem doma.
- Jak se máš? Moc ti to sluší. - Tobě taky.
- Tak jak se daří? Dobře? - Jo.
- Jsem vyčerpaná z… Měla jsem dlouhý den. - Chceš drink?
- Jo. Jaký jste měli den vy? - No…
- Máme toho hodně. - Udělá se ti líp.
Hodně?
- Na zdraví. Dík. - Na tvoje a na dobré věci.
- Proč mám pocit, že pořád pijeme? - Vždyť pijeme!
Kontaktoval mě soukromý detektiv Jake s tím, že našel mého otce.
Já na to: „Bože, to bylo rychlý.“ Našel ho, jako by to byla hračka.
- Kim, uvažujeme o cestě do Vietnamu. - Vážně?
- Jo.
Můžeš si tam dopřát spoustu kvalitních masáží.
- Tak si rovnou koupíme letenky. - Jo.
Chci to říct mámě, ale trochu váhám, protože je to citlivé téma.
Taky mi dělá velké starosti to, jak to vnímá můj otčím.
Nechci, aby se cítil jakkoli nepříjemně.
- Ale normální masáž, ne… - Jo, normální.
- Pět holek najednou. - Já tě znám.
- Mami. - Ne.
Tohle jsi asi, Dane, nečekal,
- ale je to správná věc, protože… - Vdáváš se?
- Ne. Ne, mami. - O čem si chceš promluvit?
Jak víš, říkala jsem ti,
že si chci najmout soukromého detektiva, aby našel mého skutečného tátu.
- Jo, zmínila ses o tom. - Našli ho.
- Našli ho? - Vážně?
Myslím, že jo. Vypadá jako on. Nevěděla jsem, jak ti to vysvětlit, Dane.
- Nechci, aby ti to bylo nepříjemné. - Není. Jak se cítíš ty?
Ulevilo se mi.
- Pardon. Přemohly mě emoce. - Už jsi s ním mluvila?
Ne! Jistěže ne. Mám jenom dokumenty.
Mám jeho adresu. A telefonní číslo.
- Mám informace i o jeho nové ženě. - Jo? Tak to musí být on.
Jo. Musí, ale já nevím…
- Co mám dělat. Jsem tak nervózní… - Chceš ho vidět?
- Já nevím. - Přemýšlej o tom. Uvidíš, jak to cítíš.
- Víš, já… - A chce tě vidět? To je další otázka.
Myslím, že je dobře, že jsi ho vypátrala. Je to dobrá věc.
- Jsem šťastná, že je znovu ženatý. - Jo.
Co když jeho nová žena ani neví, že má…
- Jo. - …dceru.
- Nemyslím, že na tebe zapomněl. - Já nevím. Co mám dělat?
To je na tobě, Kim.
Tatínek Dan tě má moc rád. Jako bys byla jeho vlastní dcera.
Jde tu o emoce.
Na jednu stranu by to mohlo být velmi…
velmi radostné,
ale já pro tebe chci to nejlepší, tak si to opravdu promysli.
- Díky moc za vaši podporu. - Zvládneš to.
- Ne. - Zvládneš to.
Byla jsem tak nervózní, záleží mi na tvých pocitech, jsi přece…
- Kim, věz… - Znám jenom tebe.
- Jsem přece tvůj tatínek. - To jsi!
- Chci pro tebe to nejlepší. - Moc ti děkuju.
- Tak jo. - Co bych si bez vás počala?
My víme.
Chci znát odpovědi. Chc přestat řešit „co by kdyby“
a vybudovat si vztah se svým otcem, který jsem nikdy neměla.
Co když mu zavolám a zvedne to jeho žena?
- Když to zvedne jeho žena, řekni jí… - Jak jí řeknu, aby mi ho dala k telefonu?
- Musí to zvednout mužský hlas. - Chápu. Měla bys to říct Kaneovi.
Popros Kanea, ať tam zavolá. Pak se ho zeptej, jestli je tvůj otec.
Když odpoví ano…
- Kdy myslíš, že to… - Možná tenhle týden.
- Mám za tebe velkou radost, zlatíčko. - Jo.
Díky, mami. Taky tě mám ráda. Díky moc za pochopení.
Jsi vážně úžasná dcera. Jo.
- Přibrala jsi? Nebo jsi zhubla? - Jestli jsem přibrala?
Oukej.
ANNIN DOMOV
- Anno? - Tady!
- Kde? - V kuchyni!
- Kde? - V kuchyni.
- Ahoj, Kevine. - Takhle po domácku jsem tě nikdy neviděl.
Díky. Stává se to jednou za rok.
Je to pro mě šílený a skandální,
ale myslím, že je tu šance, že se Kelly vrátila zpátky k Andrewovi.
- To má být vtip? - Ne, nesměju se.
- Ne, já vím. Je to šokující. - Tohle je vážně stresující.
- Šel jsem na rande s Kelly. - A?
Vzal jsem ji na salsu, tančili jsme a bylo to trapný.
Ještě se přes něj tehdy nedostala. Stejně bych měl randit s jinejma.
- Nebudu na ni čekat. - Nevím. Možná dělá to, že…
- Hraje holčičí hry. - Mám ji zavolat a zjistit to?
- Zavolám jí já. - To bys měla.
- Jo. Tak dobře. - 83 zmeškaných hovorů?
Nevím jak… Je to jako ten Instagram. Nevím, jak na to. Podívej.
- Nemusíš… Podívej na ty hlasovky. 79? - Ano, ale…
- Plánuješ se těm lidem ozvat? - Jo, až budu mít chvilku.
- Hele, Kelly. - Kelly.
- Ahoj, Anno. - Ahoj, Kelly.
- Můžu se tě na něco rychle zeptat? - Jasně. O co jde?
- Řekni mi, že nemluvíš s Andrewem. - Cože?
- Spala jsi s ním? - Ne. O čem to mluvíš?
- Na mou duší, na psí uši? - Proč se na to ptáš?
- Dělám si o tebe velké obavy. - Děkuju. Ne, nevrátili jsme se k sobě.
- Vážně? - Neboj se. Vážně, přísahám.
Přísahám, že jsme se k sobě nevrátili.
Dobře, už musím. Jsem z toho vážně zmatená. Říkala jsem ti, že s ním nejsem.
Vypadla mi. Nebo mi to možná zavěsila. Mockrát děkuju, Kevine.
- Nejsem si jistej, jestli to byla pravda. - Já taky ne.
Jestli se vrátí k Andrewovi, znamená to, že je fakt posedlá tím
se pořád s někým rozcházet a usmiřovat. Nepotřebuju se toho účastnit.
Nepřekvapilo by mě, kdyby byli znovu spolu. Strašně se bránila.
Když se někdo tak rychle brání, jako by něco skrýval.
- To mě mrzí. - Jsi nejlepší. Cítím se líp.
Bože! Promiň!
To nic. Z celý týhle konverzace o Andrewovi jsem skutečně traumatizovaná.
KANEŮV DOMOV
- Dobře, zapni to, Kane. - Co chceš? Protažení, odpočinek?
- Ten nejvyšší výkon. - Takže protažení.
- Ne, nechci se protahovat. - A je to.
- To se to celý složí? - Odnes… Nejsi Asiat. Nechej boty u dveří.
- Vážně? - Asijská zvyklost.
- U dveří? - Zeptáš se: „Mám si sundat boty?“
- Jo. - Ale ty boty máš.
- Jsou na doma. - Jakej je v tom rozdíl?
To je lepší.
- Co jsi udělal s mýma botama? - Vyhodil je.
Kane, tohle je jako obří vibrátor. Jseš v tom křesle někdy vzrušenej?
- Pořád. Každou noc v něm hodinu sedím. - Bože můj! Co? Tady?
Jo, každou noc hodinu.
- A… - Neboj. Každý ráno ho dezinfikuju.
- Každý ráno? - Jo, mám pocit…
- Snad jsi to udělal i dneska. - Užij si to a sklapni.
Oukej. Už mlčím.
- Haló? - To bude donáška.
- Kdo je to? - Donáška!
A čeho?
- Mrcho, mám tvou mačču. - A jídlo?
- Nechej to u dveří. - Ahoj.
- Jak je? - Ahoj, Kim.
- Nesu mačču. - Nezouvej se, v pohodě.
- Proč… - Cool.
Nemusí se v asijských domech sundavat boty?
- Máš Gucci, v klidu. - Jo tak.
- Nedalas mi míchátko. - Zamíchej si to sám.
- Tak co se děje? - Je toho teď na mě hodně.
Musela jsem rodičům říct, že jsem našla svého skutečného otce. Jo.
- Počkej. Ten chlap ho našel tak rychle? - Jo.
Rodiče byli nesmírně laskaví.
- Říkal jsem ti to, Kim. - A můj táta…
Kvůli otčímovi jsem byla celá uslzená. Zhroutila jsem se. Ale je mi o moc líp.
Jaký je teď další krok? Mám mu zavolat?
- Mám… - Jo!
- Myslíš? - Proč sis tím jinak procházela?
Počkej. Než mu zavoláš, co mu řekneš? Co ten detektiv zjistil?
Je ženatý. Mám informace o jeho ženě. Jmenuje se Marilyn.
Jde o to, že to číslo může být číslo jeho ženy.
Takže jí nemůžu zavolat a… Chápete? Co když jeho žena neví, že má dceru?
Jo. Můžu mu naprosto zničit vztah s jeho novou rodinou.
Budeš předstírat, že jsi telefonní operátor? Nebo že voláš kvůli pohledávce.
- Uvidíme, kdo to zvedne. - Zdravím, tady Kevin z pojišťovny GEICO.
- Ne, takhle ne. - GEICO ne?
- Ne, neblbni. - Tak jo.
Kdo promluví jako první?
- Ty. - To je hloupý.
- Řekni, že chceš Tonyho. - Tony? Oukej.
Co mu říct, že kamarádka chtěla, abych ho kontaktoval, jestli je šťastný.
- To je ono. - Lepší.
- Připravená? - Proboha, Kevine… Jo.
Fajn, nejsem nervózní. Jdeme na to. Když to zvedne on… Co to kurva?
- Panebože! - To je znamení!
- Musíme mu hned zavolat! - Ne, je to znamení…
- Co to je? Co se to děje? - Nevím.
- Co se to děje? - Viděli jste to?
To bylo šílený.
- Chci to mít za sebou. - Jo.
- Vyzvání to? - Jo.
- Nechám jim kdyžtak hlasovku. - Dobře.
- Je to pevná linka, nebo mobil? - Mobil.
- Kdo má ještě pevnou… - Všichni.
Nikdo už nemá pevnou linku.
Nezvedá to.
Po zaznění tónu zanechte vzkaz.
- Nech jim vzkaz. - Jo.
…zavěste, nebo zmáčkněte jedničku.
Dobrý den, jmenuji se Kevin. Zajímalo by mě, jestli je tohle Tonyho číslo.
Kamarádka chtěla, abych vás kontaktoval.
Zavolejte mi prosím, až se vám to bude hodit. Děkuju.
Dobrý, ne? Uložil jsem ti ho jako „Možná Tony“.
- Proč „možná“? - Nevíme, jestli je to on.
- Je to on. - To nevíme.
- Může to být jeho žena. - Víš, kde bydlí?
- V Jižní Karolíně. - Zábava! Uděláme si tam výlet.
- Jo. - Ne!
- Let do Jižní Karolíny. - Ne. To mám kempovat před jeho barákem?
Ať nám Anna půjčí tryskáč. Jedem.
Říkám si: „Proč bych to dělala?“ Když mi to nezvedne, nepojedu k němu domů.
Napřed musím vidět, jestli mi aspoň zavolá nebo napíše.
Měli bychom ještě chvíli počkat.
- Vyrazíme? - Ne, Kane!
Jo, jdeme na to. Nudím se.
- Ahoj! Jak se máš? - Ahoj.
Florent je jeden z mých nejlepších kamarádů. Je úžasný. Pohledný.
Zábavný a vtipný. Typický Francouz. Chtěla jsem s ním tady oslavit jeho narozeniny.
Celý týden.
Pozor! Děkuju. Pozor.
- Anno. - Má svou vlastní mysl, bacha. Ay, puta!
- Anno! - Kde jsi?
- Ahoj! Moc ti to sekne. - Nový způsob nakupování?
Musím si to s Kelly vyříkat z očí do očí. Chci, aby mi vysvětlila,
co jsem z toho telefonu cítila, protože mi na ní záleží.
- Vjedu dovnitř. Stoupni si mi na nohy. - Jak se… Počkej.
Anna je fakt dobrodruh.
- Stoupni si mi na nohy. - Jsi si jistá?
Nejsem si jistá ničím. Kelly, hlavně nezačni panikařit.
- Tohle je libový! - Bože můj!
- Takhle jsem nikdy nenakupovala. - Annin způsob.
- Opatrně! - Opatrně!
Propánajána.
Anna je opravdu jedinečný člověk.
Když dělá takové věci, jako bych byl s dítětem.
Pojď sem. Kelly.
Najeďte prosím na chodník.
- Musíš jet po chodníku. - Musíš si dát boty. Ne.
- Mám jet po chodníku? - Jo.
- Ruku, prosím? Pomoc. - Tady.
Jak „tady“? Poprvý jste to zvoral.
- Pro Krista! - Oukej.
- Tohle je… - Nedělej žádné náhlé pohyby.
Jsem jako v Titanicu.
Ach, Jacku!
- Soustředím se. Nejsem… - Můžeme si na chvíli sednout?
- Jo. - Oukej.
- Málem jsme umřeli. - Větší dobrodruh už nebudu.
- Chodila jsi se Strážcem vesmíru. - Ale já Strážce vesmíru nejsem.
- Řekni mi pravdu, Kelly. - Jo.
Teď zcela vážně. Vrátila ses k němu?
Ne, nevrátila. Jenom… Upřímně, tím telefonátem jsi mě zaskočila.
Nevěděla jsem, o co jde. A taky…
Znělo to jako: „Přestaň lhát.“ Já na to: „Nelžu ti.“
Já vím. Říkala jsem si, že mi to řekneš.
- To o tom lidi drbají? - To je běžný.
Už mi leze na nervy se o tom bavit. Mám Annu moc ráda,
ale chci, aby to nechala být.
Proč myslíš, že si to všichni myslí?
Netuším, kde se to vzalo. Vážně vůbec. Protože… nevím.
- Na mě se nedívej. - Jo, kdo ti to řekl, Anno? Kdo to šíří?
- Pokud to není tajemství. - Je?
- Já nevím. - Cože?
- Kevin mi řekl: „Je zase s Andrewem.“ - Kevin? Vždyť s ním se ani nebavím.
- Ne, ale šla jsi s ním na rande. - Jo, ale to bylo… ne.
Proč to říká? To je fakt hnusný. Chci, aby mě přátelé podporovali.
Když se mě pořád ptají a nenechají to být, nemůžu ani já.
Ahoj, krasavci!
- Ahoj! - Haló!
Rád tě vidím.
Problém?
- To je ledová socha? - Moc hezký.
- Cherie! - Ahoj!
- Panebože, vypadáš tak… - Nevěděla jsem, že se mám tak oháknout.
Party se jmenuje „Diamanty jsou věčné“.
GUYŮV MANŽEL
- Co Andrew? Bavíte se? - Už mě nebaví to řešit!
Fajn. Nemusíme… Nemluvili jsme o tom spolu.
- Všechno nejlepší! - Díky.
Vážně třpytivé.
- Už je tady Anna? - Anno, spusť svoje vlasy! Nebo diamanty.
Anna pořádá party pro nejlepšího kamaráda. „Diamanty jsou věčné.“ A fakt nešetří.
Pro Annu Shayovou rozpočet neexistuje. Je vážně štědrá. Ale samozřejmě má zpoždění!
Anno! Můžu nahoru?
Kde je Anna? Můžu jít nahoru? - Ne, radši tam nechoď.
Já už tam po tom všem nemůžu.
Anno? Ťuk, ťuk!
- Mám pocit, že bych tam měl jít. - Ale nečmuchej!
Nebudu tam čmuchat. Ale jestli je tam Kane, pak tam jdu taky.
Co je tady? Oukej, musím přestat.
- Co je tohle? - Zmrzlina.
- Takže se ještě neusadíme k večeři… - Ne.
- Právě jsem snědla talíř těstovin. - Chci další lanýže.
- Nevím, kde se ten drb vzal. - A o čem?
Všichni se mě ptají, jestli jsem zase s Andrewem. A prý jsi s tím začal ty.
Už mě unavuje se vysvětlovat a opakovat. „Přestaň lhát.“ „Nelžu.“
- Je to tvůj vzorec chování. - To je.
Ale teď je to jiný. Odstěhoval se.
Už pořádně nevím, čemu mám věřit.
Vážně jsem myslel, že jste spolu. Nejste. To u tebe nikdy nepřespal?
Teď to myslím vážně. Je to dobré pro nás oba.
Musím přestat řešit Kelly
a přestat na ni myslet. A říct si, jestli se ke mně vrátí…
Já nevím. Možná ne. Kdo ví? Ale musím se posunout dál.
Dolů tě přivedou dva muži.
- Dobře. - Jsi královna.
Jak se vede, lidi?
Všechno nejlepší!
- Neměla jsem čas ho zabalit. - Ukaž, Florente.
- Je to čokoláda? - Ukaž.
- To není čokoláda. - Úžasný!
- Dej si to na sebe. - Božínku.
- Proboha. - Je to úžasný.
- Děkuju. - Všechno nejlepší.
Oslavujeme věčné přátelství, i když to zní kýčovitě.
- A diamanty jsou věčné. - Mám tě rád.
Z nějakého důvodu mi přijde, že se právě vdává.
Kámo… Byl jsem na obědě s Kim a její mámou.
- Řekl jsem jim o tý hypnoterapii. - Počkej, o jaký hypnoterapii?
- Já ti to neřekl? - Ne!
Do prdele! Nemyslel jsem, že to bude fungovat. A najednou jsem byl mimo.
- Jo. - A pak jsem odblokoval
něco o mojí mámě, jak se bála
mít dítě, protože dítě mít nechtěla.
- A sakra. - Nemyslel jsem, že to budu cítit.
- To je šílený. - Uzavřelo to situaci s mámou.
A Kim nechce najít svýho tátu, i když víme, kde je. Ale co kdybychom my…
- Oba dva? - Jí s tím konfrontujeme.
Řekneme jí: „Vidíš, jak to ovlivnilo můj život, že jsem to s mámou uzavřel?“
- Samozřejmě. - I kdyby ji odmítnul…
To odmítnutí mi dalo tolik odpovědí. Možná by jí to prospělo.
- Co navrhuješ? - Víme, kde bydlí, ne?
Jo, máme jeho adresu.
Prostě pojeď, kámo.
A nebude to Kim vadit? Rád pojedu.
- Musíme jí podržet. - Neřekneme jí to.
- Neřekneme jí to? - Ne.
- Já za to neponesu zodpovědnost. - Ty ne.
- Já jo. - Tak fajn.
Chci prosadit cestu do Jižní Karolíny, protože Kim neví, co je pro ni dobrý.
Musíme to před ní utajit, udělá všechno, aby nám zabránila v odjezdu.
Ale když to bude mít pozitivní výsledek, bude moc šťastná.
Nerad riskuju, protože mi to nejde. Ale tohle za ten risk stojí.
- Oukej. Platí. - Oukej. Tak jo.
- Nechci, aby mě unesli. Jako fakt. - Kdo by tě unesl, Kane?
- Každý chce tohle unést. - Kdo?
- Hodně lidí! - Můžu něco navrhnout?
- Jo. - Neber si ty šperky.
Mám to přišroubovaný k zápěstí.
Bože, co to je? Zmrzlina s dusíkem.
- Vypadá to jako dračí dech. - Co?
- Ahoj, lidi. - Dobrou noc.
- Ahoj, dík. - Moc rád jsem tě poznal.
- Bylo to úžasný. - Ahoj, kamarádi! Božínku!
- Hele, koho jsem našel. - To se podívejme, kdo konečně dorazil.
- Promiň, Christine, odcházíme. - Jak jako?
- Co se děje? - Jdeš pozdě.
To už je po večeři?
- Jo. - Je to tvá party.
- Díky, Anno. - Jo.
- Jenom se řídím tvým načasováním. - Oukej.
Na Annině pozvánce je začátek v devět. Ta mrcha mi dala špatnej čas.
Takže jsem zase za krávu.
Jsem naprosto… Jsem tak zmatená.
Pozvali jsme ji na trochu později než ostatní,
abych ji celý večer nemusela řešit.
- Dobrý ráno, Jižní Karolíno! - Jseš takovej idiot!
- Bože, mají tu Louise Vuittona! - Čau, Louisi!
- Zastavíme tu? - Ne.
Jsem nadšený, že jsem v Jižní Karolíně. Zaprvé, niky jsem nebyl na Jihu.
Rád se podívám, co tam mají, co je novýho, co je trendy.
Říkám si: „Tati, možná už nechci žít v L.A. Nech mě žít v Jižní Karolíně.“
Pojďme se projet na koních.
Je tohle Ferrari mezi koňma?
- Jo. - Jo!
- Vyděsíš koně. - To bylo dobrý.
- Straší tady? - Lidi si to myslí.
Viděl jsem nápis „procházka s duchy“.
- To je nádhera. - Viď?
- Jsou tu palmy jako v Kalifornii. - Tohle je bulvár jako Rodeo Drive.
- Počkej, palmy pocházejí z Jihu? - Ne, palmy pocházejí z Palm Springs.
- Nemyslím. Co to… - Co?
- To je vlajka Konfederace! - Vyfotím se s ní.
- Ne, nemůžeš se s tou vlajkou vyfotit. - Nejsem Konfederace.
NEBUĎTE RASISTI
- Zatím, koníku! Poděkoval mi. - Nashle.
Proč utekli?
- Bojí se. - To se bojí Asiatů?
- Asiati jsou tady! Koupíme vaše pozemky! - Jsme tady, hajzlové!
Koupíme si vaše domy!
- Vyděsili jste je. Tak nikdy neprchali. - To je děsí Asiati?
- Bylo to kvůli tomuhle. - Nikdy neodjeli?
- Chcete víc stoupenců? - Jo.
Vyfotím se s vaší vlajkou.
Vítej.
- Bože můj. Umírám. - Ve svým prvním Airbnb.
- Vidíš? Je to jako doma. - Jo, je to útulný.
Dobře, tak co mu řekneme?
- Jsem kamarád Kim. - Co to děláš?
Učím se jeho jazyk.
Promiň. Zkus to říct. Do toho.
Nevyslovuje se to kokain! Uděláme to prostě v angličtině.
Jestli to posereme, posereme naše kamarádství. Měli bychom si to nacvičit.
Dobrej. Jste…
Tohle by se klidně mohlo stát.
- To bylo dobrý. - Samozřejmě.
- Zdravím, jsem Kevin. Jste Tony? - Zdravím. Možná.
- Znáte Kim? - Kdo jste? Co děláte u mě doma?
- Vypadněte! - Vždyť ve vašem domě nejsem!
To se taky může klidně stát.
Možná zkusím zaklepat já, mám plašší výraz, tak to zkusím.
- Víš, co znamená plašší? - Vygůgluj si to.
- Zdravím. Jak se máte? - Dobře. kdo jste?
- Jsem Kane z L.A. Těší mě, pane. - Jsem žena.
- Ty vole, tohle je těžký. - Ne! Děsíš mě, přestaň!
- Pojeďme. - Tak jo.
- Kim Lee, tohle děláme pro tebe. - Jo.
Hepčí.
- To je pro tebe, Kim. - Jo. Tak mě hlavně nezažaluj.
- Hodí po tobě další láhev vody. - Nejspíš. Chce se mi zvracet.
- To ne! - Nebudu zvracet.
- Já na dveře klepat nebudu. - To udělám já.
Bojím se, protože nevím, kam jedeme. Nemáme nejmenší tušení, co najdeme.
Nevíme, jestli je to bezpečný. Nejedu do pětihvězdičkovýho hotelu s recepčním.
- Doufám, že je doma. - Taky doufám. Ujeli jsme takovou dálku…
- Jsme tady. Proboha. - To je ono?
Kevine, ne. Už je to moc reálný. Není tu žádný auto. Co myslíš?
Počkej. Podíváme se okolo a… Nikdo tu není.
- Možná nemá auto. - Nebo není doma.
Představím nás.
- Dobrý den, jsme z realitky. - Ne, nejsme.
Ideální scénář zní, že Možná Tony vyjde se svou novou ženou,
nabídne nám krekry a omáčku a pozve nás dál.
„Jo, mám dceru Kim. Stýskalo se mi po ní.“ Nebo může Možná Tony vyjít ven,
oblečený do vlajky Konfederace a s brokovnicí v ruce.
A zařve na nás, ať se kurva koukáme klidit.
Nevím, jestli tu někdo bydlí, Kevine. Počkej, nenakoukneme oknem dovnitř?
- Ne, to bude ještě úchylnější. - Dobře, zaklepej.
Zkus to ty.
Haló!
- Je tam někdo? Co? - Je tam fotka Vietnamky.
- Fakt? - Jo.
- Jo? Kde? - Asiatka. Určitě tady bydlí Asiat.
- Panebože! - Vidím fotku.
- Je to… - Toho chlapa.
Určitě jsou Asiati.
Rozhodně jsme na správným místě. Jaká je šance, že se ocitneme před tím domem
a uvnitř uvidíme fotky asijského páru? Vím, že jsme na správném místě.
Vypadají přátelsky. Nebojím se. Jsme Asiati. Nezastřelíme se.
Viděl jsem, jak tam jdou lidi. Když nám sousedi neotevřou, přejdeme naproti.
- Dobře. - Vím, že jsou doma.
Doufám, že jsou Asiati.
- Dobrý den. - Dobrý den, jsem Kevin.
- Kevin? - Těší mě. Můj nejlepší kamarád Kane.
- Dobrý den. Hledáme… Neznáte Tonyho? - Znáte svého souseda?
- Ne. Žádný Tony tu nebydlí. - Neznáte svého souseda?
- Tenhle chlap se jmenuje Michael. - Michael?
- Je Asiat? - Vietnamec.
- Vietnamec? - Michael?
- Michael, samozřejmě. - Znáte jeho příjmení?
- Neznám, ale vím, že je Vietnamec. - Kde pracuje? Dělá…
- Dělá někde v nehtovém studiu. - Víte kde?
Nevím.
Michael? Počkat. Je Možná Tony Michael?
Je Michael Možná Tony? Je to tentýž člověk? Změnil si jméno?
Aby ho nikdo nevypátral?
- Je ženatý, že? - Jo, je.
Znovu se oženil.
- Víc nevím. - Víc nevíte? Michael.
- Nehtový salón. Dobře. - Díky moc. Ceníme si toho.
- Moc děkujeme. - Díky. Nashle. Děkujeme.
Je to mnohem komplikovanější, než jsem myslel. Musím zjistit, kdo je Michael.
Zavolám tomu detektivovi: „Kdo je Michael?“
Odpoví mi, že je to další možný kontakt Možná Tonyho. Já na to: „To nedává smysl.
Je to ten samý člověk?“ Musí být.
To nás možná posune o krok blíž. Kdo ví?
- Oukej. - Oukej.
- Prosím? - Dobrý den, jste Michael?
- Jo. - Dobrý den, jsem Kevin.
Jsem tu se svým kamarádem Kanem. Neznáte náhodou Tonyho?
- Má příjmení… Tonyho. - Koho? Neznám.
- Ne? - Zeptej se na Kim.
- Ne. - Znáte Kim Leeovou?
- Kim Leeovou? - Jo, Kim Leeovou.
- Ne, pane, neznám. - Ne?
- Oukej. - Neznám. Děkuju.
- Tak jo. Díky. Nashle. - Děkuju.
Počkej. Jsem tak zmatenej. Michael nezná Tonyho. To je…
Jakmile uslyšel Kim Leeová, hned řekl: „Nevím, nashle.“
Vážně rychle zavěsil. Hned zavěsil. Byl nervózní. Cítil jsem to.
- Fakt? - Proboha.
- Je tu strašně moc mravenců. Nezabij je. - Oukej.
Strašně moc mravenců. Nezabij je. Zbožňuju hmyz.
Potřebuju odpověď. Chci dát Kim odpověď. Musíme zjistit víc a nevzdat to.
Chci najít tátu Kim.
- Kolik tu může být nehtových salónů? - Vygůgluj to.
- A Vietnamských. - Jdi na Yelp.
- Schválně. Yelp. Tři kilometry daleko. - Jenom tři kiláky. Tak jedem.
Přinejhorším si zaplatíme manikúru.
Jasně. Nemáme co ztratit. Jedeme.
- Kámo, mám pocit, že jsme detektivové. - Já vím!
Stejně potřebuju manikúru.
- Tak si dáš manikúru. - Můžu od Michaela?
To je příšer…
Sedni. Tlapku.
Sluší ti to!
Dárky!
- Co děláte? - Hrajeme si, aby v noci nešílel.
- Bereš ho do parku? - Dneska ne. Proto si hrajeme tady.
LÁSKA
- Jak se ti daří? - Dobře.
- Ty? - Jsem v pohodě.
- Jo. - Pracuju.
Dřu. Nezastavím se. Natáčím.
- Chci ti ukázat billboard. Na Sunsetu. - Jaký billboard?
- Je pro Tanqueray. - Fotils to.
Jo, dneska pijem Tanqueray.
- Už ses přestěhoval do novýho? - Jo.
Je to dočasný, ale krásnej dům v Benedict Canyon. Přijeď se podívat.
Jsme jako kamarádi v pohodě?
Vadila by mi jenom neupřímnost. Pokud jsi po našem rozchodu šla na rande
a neřekla mi to. S někým, koho znám. Byl by to prostě podraz a zrada.
Šla jsi na rande? Pozval tě někdo ven? Přijala jsi to?
Víš o tom. Proto se na to tak ptáš. Proto mi pokládáš takový otázky.
- Jaká je tvoje odpověď? - Šla jsem na rande s Kevinem.
Tvoje věc, ale nelži mi. Naštvalo by tě, kdybych ti neřekl, že mě pozvala ven Kim?
- Ublížilo by ti to? - Nejspíš.
Neměla jsem být tak hloupá. Vyspat se s bývalým rozhodně není ideální.
Nemá význam se vídat. Je to tak snazší.
Jasně že mě to naštve a ublíží mi to. Jako by mě svým způsobem bodla do zad.
V srdci cítím, že jsou ty dveře pořád otevřené. Jen to chce čas.
Dávej na sebe pozor.
Fajn. Mám fotky. Myslíš, že vypadá jako Kim?
- Uděláme si s ním selfíčko. Máme to. - Hej, Kim, kdo je tvůj taťka?
Přesně. Uděláme si s ním selfíčko.
Jel jsem s tím, že to možná bude zábava. Máme asi jedno procentní šanci,
že najdeme tátu Kim. Ale teď jsme fakt něčemu na stopě.
Může to být moje nová vášeň. Práce detektiva mi možná prospěje. O víkendech.
Jsme tak blízko.
Kde to je?
- Tak jo, jdeme. - Bože můj, jsem tak nervózní.
- Vím, že to zvládneme, kámo. - Jsme tady. Tak to prostě zjistíme.
Přesně tak.
- Dobrý den. - Dobrý den. Je tu Michael?
- Jo. - Dobrý den.
- Volali jsme vám právě? - Jo.
- Byl jste to vy, že? - Vaše číslo?
Jsme z L.A. a dostali jsme na vás kontakt, kamarádka hledá svého tátu. Kim Leeová?
- Znáte Kim Leeovou? - Nejsem její táta.
- Můžu vám ukázat její fotku? - Jo.
- Nikdy jsem ji neviděl. - Neznáte ji?
Jmenoval jste se někdy Tony?
- Ne. - Ne?
Předtím jsem žil v Long Beach.
- Long Beach v Kalifornii. - V Kalifornii.
Jo. Žil jsem tam dost dlouho.
Je Vietnamec. Je stoprocentně Asiat. Správný věk. Všechno odpovídá popisu.
Může to být táta Kim. Můžeme mluvit s tátou Kim.
Takže, Kim…
Proto jste sem přijeli, abyste se mě na ni zeptali?
- Jo. - Jo.
Ne. Říkám, že ji neznám.
- Jo, to nic. - Neznám.
Jenom to chceme vědět, protože jsme sem letěli sedm hodin.
- Takže… - Špatná rodina.
- Žádný problém. - Díky za váš čas.
Michael všechno popírá. Ani se na nás nedovede podívat. Vím, že lže.
Myslím, že se bojí říct pravdu. Nechce, aby ho někdo našel.
Ale vím, že je to on.
Přijeli jsme až sem, Kevine. Letěli jsme sem šest hodin, kurva.
- Udělali jsme všechno, co šlo… - To jo, ale mám pocit…
Tuhle odpověď jsme nechtěli, ale je to odpověď.
- Jo, aspoň… - Máme odpověď. Na ničem jiným nesejde.
Měl by se jí ozvat. Teď už je to prostě na něm.
Musí to být na něm. Dali jsme mu všechno. Povíme to Kim?
Nevím, nechci o tom přemýšlet. Jsem mrtvej.
- Jsem fakt mrtvej. - To byl den.
- Je mi líto Kim. - Myslíš, že jí to ublíží?
- Jak to myslíš? - Našli jsme ho, a…
- Je naživu, v pořádku a pracuje. - Jo.
Není mladej.
Kolik má ještě let? Maximálně 20, 30.
Nechci, aby o tuhle příležitost Kim přišla. Něco v něm chtělo říct…
Něco v něm chtělo říct ano. Ale nemohl, protože jsme ho zaskočili.
- Musíme to říct Kim. - Jo, to určitě musíme.
Nevím, jak jí to mám vysvětlit, protože je to ještě horší, než jsme čekali.
Jak jí mám říct, že jsme našli jejího tátu, ale že s ní nechce nic mít?
Tohle je pro Kim ještě horší odpověď. Tak jak jí to máme oznámit?
Pro mě je to rozhodně její táta.
- Ne? - Já vím. Je to určitě její táta.
Pojďme spát.
- Jo. - Už o tom nedokážu přemýšlet.
Jsem hrozně unavenej.
- Volá nám Možná Tony! - Cože?
- Přísahám Bohu. Možná… - Cože?
Zdravím, tady Kevin.
Tony?
- Zdravím, Kevine. - Zdravím.
Hledáte Tonyho, že jo?
Překlad titulků: Jakub Doležal