PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
POZEMEK ANNY SHAYOVÉ
- Jsem ready. - Cvičíme jógu?
- Ano. - Už jsi to někdy dělala?
- Jednou. - Jaký druh jógy?
Ospalou jógu, protahovací jógu nebo power jógu? Existuje tolik druhů.
- Já nevím. Bylo to s Russellem Brandem. - Tak ukaž, co umíš.
- Nahá jóga… - Počkat, ještě…
- Anno, co to děláš? - Kluci, berte to vážně.
- Ahoj. - Mám učitele jógy. To je on.
Přemýšlela jsem, co dalšího můžeme dělat kromě lázní?
Přítelkyně mi poradila: „Proč ne jógu? Objednej si učitele jógy.“
- To je tvůj učitel jógy? - Ano, jelikož…
- Jsem Kane, těší mě. - Ahoj.
S Annou se člověk nikdy nenudí.
Jakákoli zkušenost, která by běžnému člověku přišla normální,
je s Annou životním zážitkem.
Vydechněte i nosem. Lehce pokrčte kolena.
Až nahoru. Dlaně mějte paralelně.
Odsud dlaně nahoru, kolena držte rovně a dotkněte se prstů.
Nedosáhnu tam.
Pardon.
- Ahoj. Sluší ti to. - Ahoj.
Bože můj. To běžně nosíš oblečení na jógu a diamanty?
- Jo. - Co to máš na sobě?
- Jo vy cvičíte jógu! To mi nikdo neřekl. - Bylo to na poslední chvíli.
Myslela jsem, že sem jedu na koktejly.
Když mě Christine na svojí party ztrapnila, extrémně mě to šokovalo.
Vím, že máme v publiku milovníky análu a…
- Anno. - Co? Jako mě?
Mám cvičit jógu v tomhle, nebo pro mě máš jiný outfit?
Jasně.
Strašně jsem samu sebe zklamala, že jsem brala Annino pozvání vážně.
- Župan, nebo legíny. - Legíny.
Pozvala mě na kamarádské koktejly. Mělo mi dojít, že tím myslí: „Zabiju tě.“
- Tak jo, děti. - To je oblečení na jógu?
- Jo. Od Gaultiera. Jdeme na to. Můžete? - Chcete, abych vám pomohl. Jasně.
- Děkuju, pane. - Tak jo. Držte se mě za rameno.
- Zacouvám… Oukej. Díky. - Není zač.
Dobře, Anno.
Všechno v životě má následky.
Budu rovnou pokračovat od svých prstů. Půjdu dál dopředu.
Na zahřátí dáme pozici psa s hlavou dolů. Dostaňte se zpátky boky.
Co to má být? Tohle je šílený, Anno.
Začíná mi být vedro.
- Sledujte boky. - Božínku, co to je?
Anno, na jakou jógu jsi nás to pozvala? Tohle není jóga.
Z této pozice se sklouznete.
To se po tobě každý den klouže, Anno?
Panebože. Jsem vdaná. Ona ne.
Tohle je přepadení.
Christine je ztrapněná. Dívá se na mě: „Pomoz mi.“
Z očí jí křičí: „Pomoz mi, Kane.“ A já na to „Ne.“
Říkám si: „Už vím, proč to Anna udělala. Jenom tím chtěla ztrapnit Christine.
Já jsem neutrální. Chci si užít show.“
Dám ruce nahoru. Popadnu ji za boky. A pak ji zvednu.
- Odneste si ji domů! - Budu mít průšvih.
Teď Anna!
Jedním z pravidel společenské války je, že vás váš nepřítel nesmí vidět potit se.
Nepotím se. Rozhodně mě neuvidí potit se v jejím špinavém a strašidelném domě.
Anna s námi sdílí svoje sexuální dobrodružství. Moc se mi to líbí.
- Ještě jednou doprava a ještě jednou… - Úžasný!
KEVINŮV DOMOV
BOŽÍ KRABIČKA
Haló!
- Už běžím! - Kevine.
- Kane? - Tak vítáš hosty?
- Jo. Jsem u sebe doma. - Ahoj, jak se máš?
- Promiň, modlil jsem se. - V tomhle?
Jo, zrovna jsem vstal.
- Co? - To je strašně neuctivý.
- Proč? - To jako fakt?
Když se modlíme, má to být posvátné. Jako bys šel do kostela ve spoďárech.
Bože můj, Kevine. Buď trochu rozumnej. To bys šel za svou mámou ve trenkách?
Musíš být uctivý.
- Pohostíš mě? - Jo, chceš vodu?
- Minerálku. To jsou peníze? - Tady máš. Ne.
Kontaktoval jsem místo, kde mě adoptovali, abych našel…
- Svoje rodiče. - Biologický. Takže…
Prostě to přečtu nahlas.
„Drahý pane Kreidere.“ To jsem já.
„Dostali jsme váš dotaz ohledně informací o adopci. Bohužel vám nemůžeme poskytnout…
mnoho informací. Ve složce nejsou údaje o identitě vašich rodičů,
ani původní rodný list. Otec, žádný záznam. Matka, žádný záznam.“
Tady se píše: „Opuštěné dítě.“
Ukaž.
„Příjmení Kim a původ vaší rodiny, Hongyun,
vám sdělujeme se souhlasem soudu.“ Jo. 10. 4. 1986
- Vědí to a nechtějí ti to sdělit? - Podívám se.
„Mějte prosím na paměti, že složky o mezinárodní adopci
neobsahují informace, které by umožnily vyhledat…“ Proč jsem to teda kurva dělal?
- Chceš najít svoje rodiče? - Jo.
Tak prostě jeď do Koreje. Ne?
Všichni chtějí znát svůj původ. Chci vědět, odkud pocházím.
Chci znát svůj původ a proč se mě vzdali.
Šlo o nějaký románek, ke kterému nemělo dojít? Chtěli holku a já je zklamal?
Rozvedli se? Bylo to kvůli financím? Mělo to hlubší důvod?
To si všechno dokážu vymyslet, ale chci vědět, o co přesně šlo.
Prostě to nevím.
DOMOV CHERIE A JESSEYHO
- Maso tam určitě není. - Taky myslím.
- Ty jo. - Chceš taky, Jadore?
Je to výborný. Víš, kolik je v měsíčním koláči kalorií? 500.
- 500. - 500.
- To je nový prsten? - Novej? Ne.
- Pořád tě nepožádal o ruku? - Mám ho věky. Nepožádal.
- Ne. - Lacinej prsten.
Vyhodila jsem spoustu věcí, ale nechala jsem tu léky, kdyby je někdo…
Babi?
Vyhodila jsem smrtelné věci.
- Jo. Po Po. To je Po Po. - Po Po? Buddha.
- Ne, tohle je Po Po. - Po Po může být i Buddha.
Většinu věcí už jsem vyklidila. Nechci vyklidit… Chci to vyklidit, ale nechci.
Jo, tohohle se zbav. Ale nech si fotky. Něco, z čeho jseš šťastná.
To je to nejdůležitější. Když se podíváš na její věci, co z toho ti přináší radost?
Když jsi z toho smutná, vyhoď to. Já jsem zvyklý se věcí zbavovat.
Když ti to neslouží a nepřináší radost, prostě se toho zbav.
Když se v buddhismu zbavíte věcí a pout k nim,
vidíte, že duchové jsou skuteční a že jsou rozhodně okolo nás.
- Ještě jsem se přes to nepřenesla. - A co ti k tomu pomůže?
- Chceš s ní mluvit? - Chci vědět, kdy ji zase uvidím.
Rozhodně si myslím, že se přes to Cherie snaží přenést,
ale zároveň bydlí v domě, kde bydlela i její máma.
Ptá se: „Je pořád tady?“ To je ta klíčová otázka.
Líbí se mi, že máma je pořád tak trochu tady.
To ti může pomoct. „Máma je pořád tady. Jen v jiné formě. A to mi nevadí.“
Uctím ji tím nejlepším možným způsobem a budu pro Jadore tou nejlepší matkou.
- Jo. Fakt mě zaměstnávají. - Jo.
Když jde o Andrewa, v hlavě se mi ozývají dva hlasy. Ten první mi furt říká:
„Hej, vykopni ho z domu. Je to zlý. Zahráváš si s ohněm.“
Díky moc. Na zdraví.
Hezká noc, co?
Ale druhej hlas mi vždycky říká: „Je tak milej. Změnil se.“
Moc ti to sluší.
- Díky. - Nemáš zač.
A ten druhej hlas to tomu prvnímu vždycky kdovíproč nandá.
- Proč tam máš nápis: „Cucám lásku?“ - Rád koušu. To přece víš.
- Jakože jsi upír. - Jo.
Chápu. Saje ji upír.
Dobře. Já nevím.
- Je to cool. - Na cucání.
Pojď si sednout.
Máme podtácek?
Necítíš se trapně, ne?
A ty jo?
- Někdy jo. - Proč?
Vím, že s tebou flirtuju.
- Copak spolu pořád flirtujeme? Ne. - Myslím… Odpověď zní ano.
- Je to trochu divný… - Oběma nám to jde samo.
Už jsme spolu tak dlouho a tohle je poprvý, co jsme spolu nervózní.
Jako by mi bylo znovu 19 nebo jako bych byl na střední. Přijde mi to jiný.
S Kelly se strašně přitahujeme.
Je to skutečný. Jako mateřský objetí. Takovou lásku zažiješ jednou za život.
Nechápu, proč ho pořád baví ten míček.
- A všechny… - Ty jsi můj míček.
Oukej.
To bylo šikovný.
Myslíš, že máme budoucnost? A nemyslím jako kamarádi. V budoucnosti.
Vím jistě, že se nemůžu vrátit k tomu, co jsme měli dřív.
Jestli se vyřeší ten vztek… Protože když jseš nešťastnej
a řešíš strach z opuštění a nízké nesebevědomí, ovlivňuje to náš vztah.
A opačně. Nejsem dokonalá. Nemůžeme si to pořád vybíjet na tom druhým.
Chápeš?
Chceš obejmout?
Ahoj, Kilo.
- Ahoj, Cherie. - Ahoj, Kane.
Jsem nadšená, protože ke mně dorazí médium Tyler Henry.
- To je fakt vzrůšo. - Já vím.
Nehraje to. Slyšel jsem o něm dobrý věci. Ať ti vyloží osud. Hned se pak ozvi.
- Asi dorazil. Pak ti zavolám. - Fakt?
- Ahoj. - Zatím se měj.
- Ahoj. Jak se máš? Moc mě těší. - Ahoj. Sluší ti to.
- Moc děkuju. - Já taky.
Díky za pozvání. Tohle je cool. Máš krásný dům.
- Děkuju. - Můj Bože.
- Už ti někdo někdy vyložil osud? - Nikdy.
Mám s sebou poznámkový blok. Během povídání si čmárám.
To je můj způsob meditace, jak se do toho dostanu.
Čmáráním zaznamenávám všechno co vidím, slyším a cítím.
Každý ti může říct, že tě někdo miluje. Utvrdíš se v tom fakty a detaily.
- Jo. - Někdy si lidé přinesou objekt, jindy ne.
- Funguje obojí. Máš nějaký objekt? - Ano.
- Mám tuhle opičku. A… - Nic dalšího mi už neříkej.
- Dobře, promiň. - To nic. Uvidíme, co do ní vstoupí,
- a napojíme se. - Dobře.
- Uvidíme. Dobře. Dej mi chvilku. - Dobře.
Tak jo. Jde tady bezpochyby o situaci s rodičem, takže…
Tato osoba má silný pocit, že odešla příliš brzy.
- V jakém věku umřela? - 59.
59.
- Předpokládám, že jde o tvou matku? - Jo.
Vidím pouto k malé holčičce.
Okolo jejich druhých narozenin se stalo něco důležitého.
Je tu i pouto k babičce, které neustále… Musím zdůraznit, jak silné je.
- Umřela, když byly dceři dva roky. - Dobře. Vteřinku.
Promluvme si o odstupu. Lidé nemohli být u její smrti?
- Byl tam nějaký odstup? - Můj.
Nemohla jsi tam být?
- A chtěla jsem. - Chápu.
Je… Chce začít s čistým štítem. Zapomenout na to. Cítím: „Nic se nestalo.“
Tenhle pocit je nesmírně silný. Vůbec jí nevadí, jak se to stalo.
Zajímavé. Nutí mě tímhle cítit vůně a aroma.
A je tu pouto k parfému, který někdy měla. Cítím, jak si k němu přivoněla.
A jaké bylo při tom s ní být. To teď cítím.
Vtipné je, že jsem její pokoj v nemocnici voněla jejím parfémem.
- Legrační. - „Voní to tady jako Chanel Nr. 5.“
- To je boží. - Jo, a…
Chtěla jsem, aby se cítila jako doma. Byla moc nemocná, domů nemohla.
To dokazuje tvoji lásku. A vnitřní sílu.
- Uvidím ji ještě někdy v budoucnu? - Rozhodně. O tom není pochyb.
Se svými blízkými se opět setkáme a uvidíme je. Stejně jako oni se svými.
- Ale jak poznám, že… - Podíváme se na to.
Nech mě čmárat a uvidíme. Dej mi vteřinku.
Začínám vidět jednu věc. Zaměřím se na ni.
Dá ti v tomhle domě znamení. Má pocit, že ji uvidí tvoje dcera.
Na to nezapomeň. Bude s ní komunikovat tvá dcera. Stane se to,
až se bude dívat do rohu a žvatlat. Až to znamení uvidíš, snad ho přijmeš.
- Je to pozitivní věc. - Tehdy se znovu setkám s mámou? Nevím.
Dobrá otázka. Snad víš, že tvá máma bude součástí tvého života i života tvých dětí.
- Jo. - Vidí to.
- Ahoj, lidi! - Kdo to zorganizoval? Pěkný.
- Jak se máš? Rád tě vidím. - Sedněte si.
- Rád tě vidím. - Christine. No páni.
- Dárky! Dostaneme dárky? - Dárky!
Mám pro vás…
- Bože! - No teda! To je tak milý.
- Odkud je máš? - Je to pravé zlato?
- Panebože. - Rozkošný.
- Je pravý. - To je rozkošný.
Tady máte.
- Pokusím se vás vyfotit. - Tady máš rekvizitu.
Tady. Počkej, přinesl jsem něco perfektního.
KAMARÁD JAIME
- Chanel. Badminton? - Dobře.
- Z uhlíkových vláken. - Jdeme.
Pláž nemám zrovna dvakrát ráda.
Je to blízko vody, a tu nesnáším. Ale potřebuju obsah na Instáč.
- Můžeme? - Jo.
Oukej.
- Pomalejc, Jaime. - Znovu, Jaime!
Skloň trochu hlavu.
Oblečení Jaime je podivný. Vůbec poprvé se mi nelíbil její outfit.
Říkám si: „To ti umřel stylista, Jaime?“ Kdo si vezme na pláž rolák?
- Dáme závod na zádech. - Mám příčesky, přidávají mi pár kilo.
- Poběžíme? - Můžem? Počkat, jak… Můžem? Raz, dva…
- Můžem? Raz, dva, tři! - Počkej.
- Jo! - Panebože.
- Sednu si, jsem mrtvej. - Taky.
- Projdeme se? - Jo.
Po rande s Kelly nevím, jak na tom s ní jsem. Nezavolala mi ani nenapsala.
Nechal jsem míč na její straně hřiště a…
Vidělas Andrewa?
Potkali jsme se v parku.
Nacvičoval si tam pohyby do Strážců vesmíru?
To dělá jenom v ložnici.
- Jenom vtip. Pokračuj. - Chci bejt Strážce vesmíru.
Nezastavuj. Jo, viděli jsme se. Bylo to docela emocionální.
Jste jenom kamarádi? Nebo bylo něco víc?
Snažíme se zjistit, jestli nám bude fungovat kamarádství.
- Copak můžete být kamarádi? - V tuhle chvíli si tím nejsem jistá.
Myslím, že jejich vztah prostě musí skončit.
Nemůžeš s ním být jenom kamarádka.
- Takže… - Cos cítila, kdyžs ho viděla?
Mám smíšený pocity. Byli jsme spolu fakt dlouho.
Přirozeně se ho chci dotýkat, objímat ho, líbat ho, ale…
Udělalas to?
- Ne. - To je pokrok.
Nechci svým kamarádům lhát nebo jim neříkat pravdu.
Ale nemám náladu to poslouchat. Chci prostě žít svůj život.
- Tak… - Víš, že tě mám moc ráda.
Ale mezi mnou a Andrewem je všechno pořád strašně čerstvý.
Neměla jsem to v hlavě v pořádku, když jsme šli na rande.
Bude lepší, když zůstaneme kamarádi. Chápeš? Protože…
Snažím se k tobě být upřímná.
Už jsme dlouho kamarádi a je to zkrátka…
- Nevím. Jsi pro mě jako brácha. - Brácha?
- Brácha. - Bože můj.
Musíš mi říct něco lepšího.
- Vážně tě teď potřebuju jako kamaráda. - Jako kamaráda?
Umíš dobře poradit.
- To zvládnu. - Jo?
Bože můj. To jsem fakt nečekal.
Že pro ni budu tak rychle jenom kámoš. Myslel jsem, že mi dá šanci.
- Chci vidět západ slunce. - Jo.
Panebože!
- Co je to s Kevinem? - Ne, Kevine!
- Je to veřejná pláž! - Vezměte mu spodky.
Jadore!
DCERA CHERIE
Jadore?
- Kde jsi? - Po Po.
Po Po.
Jadore? Co tady děláš?
- Mluvím o Po Po. - Jak to?
- Po Po mluvila s… - Co?
- Co, Jadore? - Po Po je Jevon.
Tyler mi řekl, abych si dávala pozor a hledala známky, že je tu maminka.
Tohle je Po Po.
- Jo? - Jo.
Po Po je kantonsky „babička“.
Jadore mi řekne: „Po Po je Jevon.“
Říkám si, že je to znamení, že by mohl být mojí maminkou.
Jevone, jsi Po Po?
Jsi převtělená?
V buddhismu je reinkarnace rozhodně možná.
Znamená to, že se můžete vrátit jako jiný člověk.
Jevone, snažíš se mi něco říct? Že jsi Po Po? To bylo ano?
Páni.
V nemocnici jsem mamince řekla, že jestli chce,
může se vrátit jako Jevon, a že se o ni postarám.
Vyroste s Jadore a budeme šťastná rodinka.
Jevone. Přišel jsi mě najít?
Podívala se mi přímo do očí a řekla: „Tak dobře.“
Maminka se o tebe musí postarat až do konce svého života. Teď ještě víc.
- Jak se máš? - Dobře.
Jako nová máma trávím spoustu času s Jevonem a Jadore.
A mám dny, kdy mám pocit… Mohla se máma vrátit jako Jevon?
Mám pocit, že Jevon je moje máma. Jsou dny, kdy mám pocit, že…
V buddhismu se jako tvoje dítě vždycky vrátí nějaký tvůj příbuzný.
V reinkarnaci rozhodně věřím. Když mám teď tak šťastný život,
rozhodně jsem musel být prospěšný. Někým, kdo vykonal spoustu dobra.
Můžu být člen královské rodiny. Nevím. Lidi posedlí sexem se vrací jako holubi.
Takže Kevin se asi vrátí jako holub.
- Vidíš nějaká znamení? - Jo. Jadore nazývala Jevona „Po Po“.
- Je to divné? - Děti tohle většinou vidí.
Podle buddhismu nemáte jako mladý tolik pout, takže máte třetí oko.
Můžou vidět duchy a věci, které my jako dospělí nevidíme.
- Můžeme vidět Jevona mimo kočárek? - Jo.
Dobře. Pojďme za ním. Snad je…
- Vzhůru. - Vzhůru.
- Je dobré znamení, že nebrečí. - Když ho držíš?
- Takže mám dobrou energii. - Aha.
Když s někým brečí, v tom někom je duch.
- Máma tě zbožňuje. - Můžu ho dát…
- Bože, právě se posral. - Pokakal se.
Ne! Tohle je moc těžký.
- Počkej. - Nechci to vidět.
- Chceš mu vyměnit plenku? - Ne…
- Myslím to vážně. - Ne.
Panebože. Nechci vidět penis její mámy.
- Ahoj, Kevine. Těší mě. - Dobrý den. Mě taky.
Protože nemůžu získat další informace o rodičích
ani o tom, proč se mě vzdali, nebo specifika o tom, co se stalo,
napadlo mě, že tyhle vzpomínky a bloky může uvolnit hypnoterapie.
Brání mi v tom vzpomenout si na cokoli z Koreje.
Jsem nervózní, protože si chci ty věci vybavit, ale bojím se, že se to nestane.
Paměť nás může ošálit. Aby tohle zafungovalo, požádám tě,
- abys nesoudil žádné vzpomínky… - Jo.
…dokud neskončíme.
Jdu do toho se spoustou skepticismu.
Nejlepší scénář zní, že si vybavím korejštinu,
nebo si aspoň vybavím obličej mámy nebo táty.
Začni několika pomalými, hlubokými a relaxujícími nádechy.
A se zavřenýma očima můžeš začít prožívat…
postupnou změnu vědomí…
Nech se unášet.
Nejdřív chci, aby sis představil krásné sestupující schodiště.
Tohle schodiště nás přenese zpátky v čase.
Teď budu počítat od dvaceti do pěti.
Až řeknu číslo pět, budeš schopný mi popsat
vzpomínku z doby, kdy ti bylo zhruba pět let.
Vracíme se zpátky a chystáme se sejít po schodišti…
Jak začnu odpočítávat, jdi dolů.
Devatenáct, osmnáct, sedmnáct,
šestnáct…
devět, osm, sedm.
šest a pět.
Řekni mi, až tam dorazíš.
Mám narozeniny.
Všechno nejlepší, Hongyune. Balónky.
Jsem sám.
- Asi jsem vstal brzo. - Vstal jsi a pozoruješ výzdobu a tak?
Necháme tu vzpomínku zmizet z tvé mysli.
Půjdeme od pěti ke třem. Nepospíchej a nech se unášet dozadu.
Pět, čtyři a tři.
Jsou ti tři roky. Řekni mi, kde jsi a co se děje.
Jsem v letadle.
A vedle mě někdo sedí.
Je to Asiatka. Bojím se.
Nevím, kam cestuju.
Jsem zvědavá. Co bys jako dospělý řekl tomu chlapečkovi, co se bojí?
Že cestuje někam, kde ho budou mít rádi.
Pověz mi, co se děje teď.
- Cítím se smutně. - Jo.
Chci, aby ses spojil se svým dospělým já.
Obejmi toho malého chlapečka a řekni mu, že všechno bude v pořádku.
Odpočítám ti to. Od tří do nuly.
Až řeknu číslo nula, budeš několik dní před svým narozením.
Dokážeš mi říct, o čem jsi jako duše věděl, než ses narodil jako Kevin?
Tři, dva, jedna, nula.
Teď je několik dní před svým narozením.
Neprojdeme porodem, jenom nás zajímá, co jako duše víš.
Zní to, jako bych byl v bazénu.
- Ale ve vážně teplém. - Jo, teplém.
Zkus se naladit na energii své matky. Co z ní cítíš?
- Taky se bojí. - Bojí se? Jo.
Co si myslí o miminku?
Nemyslím, že ho chce.
Chci, aby ses zbavil spojení se svou matkou.
Nepospíchej. V klidu.
Chci, abys tomu dítěti předal lásku.
Má před sebou skvělý život a matku, která ho skutečně chce.
Jen ji bude chvíli hledat.
Teď budu pomalu počítat od jedné do pěti. Jedna, zhluboka se nadechni.
Dobře. Dva, tři a čtyři.
Začínáš se probouzet. Začínáš nabírat plné vědomí.
Pět, otevíráš oči, vracíš se zpátky a cítíš se skvěle.
Jak se cítíš?
- Jaké to bylo? - Neskutečný zážitek.
Jo. Zažil jsi spoustu emocí. Jak se cítíš teď?
- Ulevilo se mi. - Jo.
Nesmírně. To jsem vůbec nečekal. Ale bylo to emoční déjà vu.
Přijdu si jako blázen to říct. Už chápu šamany. Jako by se mnou mluvili duchové.
Měl jsem pocit, že se mnou něco mluví.
- Myslím, že jsem se s tím smířil. - Dobře.
Teď mi došlo, že to fakt byla moje máma.
Bála se a přemýšlela o svém životě.
Neříkala si: „Kevin stojí za prd.“
Z rány se teď stala jizva. Hojí se.
- Můžu vás obejmout? - Samozřejmě.
Zavoláme tátovi.
- Ahoj, zlato. Co děláš? Dřímáš? - Jo.
- V kolik máš schůzku? - Co?
- Kdy máš schůzku? - V sedm.
Jessey je mimo město. Vážně si potřebuju s někým promluvit.
Musím mu říct, jak se cítím. Že mi někdy vážně přijde, že Jevon může být moje máma.
Já nevím. Včera jsem mluvila s Jevonem a mám pocit…
- Myslíš, že se do něj převtělila máma? - Do Dee Dee?
Jo.
- Jako… - To nevím, ale doufám že ne.
Protože Jadore začala Jevonovi říkat „Po Po.“
Nevím. Myslíš…? Má mámin nos.
- Co myslíš? Zlato? Haló? - Haló?
- Vzbuď se. - Nevím, co na to říct.
Co když mi máma cucá prso? To je docela divný.
Měla bych ho přestat kojit. Ne? Je to šíleně divný.
Až se probudím, řekni mi, jestli jsi tohle fakt říkala, nebo jestli se mi to zdá.
- Prosím? - Ba Ba.
- Ahoj. - Jak se máš?
- Co ty? - Dobře. Kdo to je?
- Žena, která mě vychovala. - Paní Leeová? Kevin. Jak se jmenujete?
- Kimmy. Kim a Kimmy. - Hezké jméno.
- Jsi přesně jako můj syn. - Vypadáš trochu jako můj brácha.
- Jo. - Proto mě tyranizuje.
BRATR KIM
To je pravda Mladšího bráchu jsem pořád šikanovala.
- Jak se máš ty? - Moc fajn.
- Co je novýho? - Zažil jsem něco neskutečnýho.
Jsem adoptovaný a neznám svoje biologické rodiče.
Někdo mi doporučil hypnoterapeutku,
aby mi zpřístupnila vzpomínky, které si nevybavuju.
- Zhypnotizují tě? - Ne, strašně moc jsem to chtěl.
- Jo. - Ne, jenom jsem ji poslouchal.
Bylo to intenzivní. Nic jsem neviděl, byly to jenom pocity.
Nejvíc mě zasáhlo, když se zeptala:
„Co cítí tvoje matka?“ Byl jsem tak uvolněný, že jsem si to pamatoval.
Věděl jsem, že mě nechce. Že se bojí.
Vážně jsem nečekal, že si to vybavím.
Zjistil jsem, že jsem z 80 % Korejec a z 20 % Japonec.
Moje teze byla, že někdo z rodiny byl částečně Japonec.
A Korejci tehdy neměli Japonce rádi, protože napadli Koreu a osídlili ji.
Někomu z rodiny se to asi nelíbilo.
Ale odnesl jsem si z toho hlavně to, že to miminko opravdu nechtěla.
Měl jsem pocit, že jsem díky tomu našel spoustu odpovědí.
Cítil jsem se tak uvolněný a o tolik lehčí.
Když jsem si tím prošel.
Cítím se jako nový člověk. Mám díky tomu ještě radši svou rodinu a lidi, co mám.
Jo.
Nejlepší na regresivní terapii bylo, že ta hluboká potřeba to vědět zmizela.
Už necítím nutnost je najít. Moji rodiče jsou moji rodiče.
Nejde o to, čí bylo sperma a vajíčko. Ale o to, kdo tě láskyplně vychová.
Když se narodíš do rodiny, nemají na výběr.
Moje rodina na výběr měla. Mohli mě adoptovat, a taky nemuseli.
A k adopci si vybrali zrovna mě. To mi dodalo velkou útěchu.
Dostal jsem druhou šanci mít rodinu.
Svoje děti jsem vychovala. S respektem a láskou. Dobrá karma.
- Dělej dobro a dobro se ti vrátí. - Přesně. Tomu věřím.
Když opustíme tento svět, nic si s sebou neodneseme. Každý den buď vděčný.
- Můžu s mámou mluvit každý den? - Jsem milující člověk.
- Proboha. Miluju tvoji mámu. - Už dlouho?
- To to musíš pokaždý pokazit? - Jenom se ptám. Nic víc.
Najednou je to divný.
- Kam jsi šel? Nakupovat? - Zakázkové hodinky Shawn's.
- Je jich jenom 11. - Hádej, kolikáté jsou tyhle?
Osmé?
- Jo, uhodla jsi to. Co děláš? - Zase přemýšlím o mámě.
- O čem konkrétně? - Nevím. Mám pocit…
Že je tady. A pak že zase ne.
A pak že by s ní část mého já byla ráda každý den. Chápeš?
Jestli tu tvoje máma je, pak tu je. Ale to neznamená, že je Jevon.
- Jo. - To by bylo dost těžký, nemyslíš?
Jestli si to myslíš. Rozumíš?
Měla bys Jevona mít ráda takového, jaký je.
S tvou mámou by neměl mít nic společného.
Neboj. To nic.
Vím, že pocity Cherie ohledně její mámy jen tak nezmizí.
Myslím, že je moc dobré, aby měla svou mámu v srdci a hlavě.
Budeš si ji vždycky pamatovat. Nemusíš se bát opaku.
Nejspíš přímo tamhle relaxuje.
- Přímo tamhle. - Kéž by.
Vidět Cherie, jak se usměje a jak je šťastná,
to je jeden z nejúžasnějších pocitů na světě.
Prostě měj ráda Jevona. Buď šťastná, že tu tvoje máma pořád je.
Že uvidí vyrůstat děti a bude s tebou. Víc nepotřebuješ.
Neexistuje příručka, jak se vyrovnat se ztrátou rodičů. Není to snadné.
Ani za deset let to nebude snadné.
A nedokážu si představit, že bych si tím měla projít bez Jesseyho.
I když si někdy myslí, že jsem blázen, vždycky mi pomůže.
- Obejmeme maminku. - Děkuju ti.
NA PAMÁTKU CINDY TRANOVÉ 1960–2019
Překlad titulků: Jakub Doležal