A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ DOKUMENTUMFILM-SOROZATA
Elég sokat utaztam.
Jobban élveztem, mint ahogy most élvezném, gondolom.
Fiatalabb voltam, tudod. Régen…
Nem mondhatom, hogy valaha is laza lettem volna,
de lazább voltam, mint most.
Mindig ingerlékeny voltam, de most állandóan dühös vagyok.
Az az egyik gond azzal, ha elhagyod a lakásodat,
hogy rengeteg ember van odakint.
Az a jó a lakásomban, azon túl, hogy remek lakás,
hogy én döntöm el, vannak-e benne mások.
És ez nagyon fontos nekem.
Ezt nem teheted meg egy hotel előcsarnokában. Megpróbáltam.
Oké? Nem teheted meg egy gépen. Egy kereskedelmi járaton.
Magánrepülőn megteheted, de az nincs nekem.
Mindig meglep, ha mások gépén vagyok, hogy rajta lehetek.
Azt gondolom: „Az enyémen te nem lennél rajta.”
Hisz mi értelme van egy magánrepülőnek, ha mások is ott vannak?
Bizony! Azt kérdik: „Nem hívnád meg a barátaidat?”
Nem, nem hívnám meg.
A 23. UTCAI F M METRÓVONAL IDEIGLENESEN ZÁRVA
PUBLIC SPEAKING - FRAN LEBOWITZ ÉLŐ!
ÉLŐ FELVÉTEL
Itt is vagyunk.
Oké, szeretnénk, hogy helyezd magad kényelembe…
A Wall Street farkasa forgatásán
nem is jöttél ki, amíg el nem kezdtem nagyon elcseszni.
- De kijöttem. - Igen. Mindenki berezelt, hogy jön Marty.
TÖMEGKÖZLEKEDÉS NAGYVÁROSI MÓDRA
Van valami szomorú az űrrepülésben, mégpedig a múltja miatt.
Mert valami, ami olyan csodálatosnak tűnt…
Amikor először repültünk az űrbe… Nem a Holdra.
Amikor John Glenn repült az űrbe.
Behoztak egy tévét az iskolámba, ami eleve sokkoló volt,
mert a tévé és az iskola két különböző világ.
Fiatalon sem érdekelt túlságosan a tudomány, tudod,
de erről azt hittem: „Ez csodálatos!”
Hogy az ember rá tudott jönni egy ilyen dologra.
És ezt nagyszerűnek találtam. Azt gondoltam, valami fontos.
Tudom, hogy a gazdagoknak immár saját NASA-juk van,
mert nekünk már nincs.
Valahogy azt is privatizálták,
és most Elon Musknak van egy NASA-típusú, hogy is hívják, rakétacége,
és űrturizmusnak nevezik, és úgy néz ki, remek móka lesz.
- Nem jelentkezel? - Nem, de örömmel felírom a turistákat.
Én nem akarok az űrbe menni, szóval nem érdekel.
De szerintem jó, ha egy ország megvizsgálja ezeket a lehetőségeket.
Önvezető autók.
Meg kell mondanom, hogy ez meglepett. A sofőr nélküli autó.
Mert nekem sosem jutott eszembe.
Amikor elkezdtek cikkezni róla, arra gondoltam: „Kinek kell ez?”
Soha nem gondoltam rá.
Sok találmányról gondolom, hogy: „Ez érdekes”,
vagy értem, miért akarná valaki, ha én nem is.
De a sofőr nélküli autók… Van autóm, vezetek.
De… soha nem jutott eszembe:
„Bárcsak ez az autó önmagát vezetné!”
- Csak húszasom van. Van aprója? - Persze, nem gond.
Sokan kérdik: „Félnél egy önvezető autóban?”
De sokszor féltem sofőrök mellett is.
Kővé dermedtem a félelemtől, tudod.
Van az a jelenet a filmedben, az Órák utánban, amikor a taxi elindul.
Igen, az egy igazi taxizás, és közben szól a flamenco.
Megtörtént velem.
Mikor először láttam a filmet, s a taxi elindult…
- Griffinnel, ugye? - Ja.
Uramisten!
Megszakadtam a nevetéstől, mert beköszöntött az őrült taxisok kora.
Addig is voltak taxik, de egy bizonyos ponton…
Nem értettük, miért, de hirtelen az összes taxisofőr megőrült,
és mind ezerrel száguldoztak, és fütyültek az utasra.
Esdekeltél: „Kérem, lassítson!” Hazudnod kellett, hogy: „Fáj a hátam.”
Fiatalon még azt is mondtam, terhes vagyok, amitől félnek.
Persze most nem mondhatom ezt, hacsak nem teljesen vakok.
Szóval hihetetlenül sok pocsék sofőr van,
és ha a rossz sofőrökhöz hozzáadod a részeg sofőröket
és a betépett sofőröket,
az önvezető autók talán tényleg biztonságosabbak.
Szóval nem az van, hogy az embernek olyan jó az ítélőképessége.
Vendégünk Fran Lebowitz. Új kötetének címe: Social Studies.
A reklámszünetben beszéltünk egy tipikus New York-i jelenségről.
Mielőtt befutottál volna íróként, taxisofőr voltál.
Jó taxisofőr voltál?
Nem akarok dicsekedni. Kiváló… igazából fantasztikus taxisofőr voltam.
Nem szerettem taxizni, bevallom.
Nem volt színes, érdekes, romantikus.
Semmit nem tanultam belőle. Többé nem csinálnám.
Úgy értem, taxizni most is szörnyű, de akkor is szörnyű meló volt.
Eleinte még akadtak hippik is a taxisok között,
de a New York-i taxis prototípusa egy munkásosztálybeli zsidó fickó volt,
szivarral a szájában. Akkor még lehetett dohányozni.
Nagyon gonoszak voltak hozzám.
Ha bármelyikük még élne esetleg, elmondom: nagyon gonoszak voltak.
Ami eléggé meglepett, mert úgy néztek ki, mint a nagybátyám.
Azt hittem… De…
most már értem, talán már akkor is értettem,
hogy nagyon féltek.
„Mi? Ez fog történni a szakmával?
Jönnek a lányok a hosszú hajukkal, és vége az egésznek?”
Nagyon jó munka volt, legalábbis pénzkeresés szempontjából,
mert azok a fickók napi nyolc órát dolgoztak,
heti öt napot.
Volt feleségük, gyerekük. A feleségek nem dolgoztak.
Oké? És megéltek.
Queensben vagy Brooklynban laktak,
ami akkor nem ilyen volt, mint most, és a meló jó volt.
Volt egy étterem a Lower Park sugárúton, a Belmore,
és odajártak enni a taxisok.
A nap 24 órájában nyitva volt, és valamilyen okból…
Biztos megegyeztek a zsarukkal.
Kint hagyhattad a taxit, és nem bírságoltak meg.
Ezért volt oly népszerű a taxisok közt.
Nem azért, mert a konyha olyan jó volt.
A taxisok köztudottan értenek ehhez.
De ha odamentem, senki sem állt szóba velem.
Szóval nagyon népszerű voltam a középiskolai étkezdében,
de a taxisokéban roppant népszerűtlen.
Nem szóltak hozzám. Ha kérdésem volt, tanácsot kértem,
néha nem is válaszoltak, tudod?
Akkoriban nagy parkolók voltak, hatalmas taxiflottákkal,
szóval egyszerűen onnan vetted el a taxit.
Tankolni is lehetett ott.
Megtankolták, de nem fizettél érte.
Felírták, mennyi volt benne,
hogy nagyjából egyezzen a menetleveleden lévő távolsággal.
Gondolom, az érdekelte őket,
hogy nem mentél-e a taxival East Hamptonbe a hétvégén.
Szóval, ilyen volt…
Vizsgáznunk is kellett.
Tudod, egy vizsga, amit a mai taxisok talán nem tudnának letenni.
Vagyis nem tudom. Rég nem próbáltam taxisként elhelyezkedni.
De konkrétan volt olyan, hogy beszálltam a taxiba, és azt mondtam:
„A Grand Central Stationbe, kérem!” S azt kérdezték: „Mi?”
„A vasúti pályaudvar. Oké, nem tudják, hol van.”
Nekünk muszáj volt… Ez a többesszám, ez a „mi”…
úgy hangzik, mintha a Harvardról beszélnék. Nem az volt.
És nem is London,
ahol híresen kemény a taxis vizsga, nyolcmillió kérdéssel,
de azért volt benne pár dolog, tudod.
Ismerned kellett a repülőtereket, bizonyos üzleteket, bizonyos helyeket.
Ma már nem ismerik.
És a taxizásnak ma nagyon alacsony a presztízse.
Jó.
A Gramercy Park South, 19.-be!
Taxizni nagyon kellemetlen. Lássuk be!
Vannak bennük azok az izék. Azok a képernyők előtted.
Észrevettem, hogy nem tudom kikapcsolni őket.
Nem. Nézd, ez a telefonhívás nem működik.
Közönséges, már milliószor láttam.
- Oké. - Elnézést…
Én kérek elnézést. Nem sürgős. Csöppet sem.
Most jött ki a börtönből.
- Apa Clevelandben van. - Most jött ki.
Nem tudom kikapcsolni.
Milliószor megnyomom ujjal, hüvelykujjal,
pedig jól tudom, milyen piszkosak.
Megehetnél egy tízdolláros bankjegyet is,
az is tisztább, mint hozzáérni ehhez,
amit millióan próbáltak kikapcsolni, és ami nekem nem megy.
Nincs szerencsém ezzel a kütyüvel.
Nagyon szerencsés voltam bizonyos dolgokban.
És másokban nagyon szerencsétlen.
Az én koromban a szerencse nem változik.
Sosem ébredek arra, hogy szerencsés ingatanügyletet kötöttem.
Vagy ki tudom kapcsolni azt az izét a taxiban.
Tudom, nem függenek össze. Az egyik kicsi, a másik nagy.
De mindkettő olyasmi, amire nem vagyok képes.
Most Mr. Scorsese és én válaszolunk a közönség kérdéseire.
- Sokan vannak. - Nem látjuk őket.
Aki felnyújtja a kezét, kérdezhet. Maga!
Helló, Laura vagyok Barcelonából.
A kérdésem az…
Velem is…
Történt valami. Mankóval járok.
Mikor New Yorkba költöztem, elgázolt egy rendőrautó.
És bepereltem New York városát, mert mindenki azt mondja,
„Pereld be a várost, és kapsz egy csomó pénzt.
Elgázolt egy rendőr…”
Ez egy kérdés?
Mert hosszú ám.
Jó sztori.
A kérdés az… Maguk New Yorkban élnek.
Mennyi időbe telik, míg megkapom a pénzt a várostól?
Rendben, a kérdés a következő.
A lány barcelonai. Ez nem része a kérdésnek.
Most New Yorkban él. Elgázolta egy rendőrautó.
Beperelte a várost, és tudni akarja, mikor kapja meg a pénzt.
Igen.
Rengetegszer kérdezik ezt.
Igen.
- Rendben, mondok valamit! - Jó.
Az utcámban, a lakásommal szemben
van egy ügyvédi iroda, amely rengeteget reklámozza magát.
Tipikusan ilyesmivel bombáz: „Letörött a körme?
Elejtett egy tojást?”
Ja.
„Kártérítés jár önnek.”
FELÚJÍTÁSI MUNKÁLATOK MIATT EZ AZ ÁLLOMÁS ÁTMENETILEG BEZÁR
Egy nap a lakásomhoz közeli metróban voltam,
és tele volt feliratokkal, hogy az állomást bezárják…
„állomásfejlesztés miatt”.
Állomásfejlesztés.
Nem javítjuk meg a metrót, pedig tönkrementek sínek.
A jelzőrendszer elromlott. A kocsik, minden lerobbant.
Nincs elég vonat. Lerobbannak. Régiek. Nem javítják meg őket.
De az állomást fejleszteni fogják.
Kiplakátoltak egy nagy a listát, hogy mit mindent fognak csinálni.
Az állomást öt hónapra bezárják.
Öt hónapra!
Szóval megnéztem, kezdtem olvasni a plakátot,
és állt mellettem egy fickó, aki…
Mire a végére értem, rájöttem, hogy pont ugyanolyan gyorsan olvasunk.
Szóval, hogy mi mindent fognak csinálni.
És a lista végén… Nem csak kitalálom az egészet.
Ez a kor nem a szatiristáké. Jonathan Swift is belebukna.
Az utolsó mondat ez volt: „Művészeti installáció”.
Szóval egyszerre értünk a végére, és a fickó kifakadt mellettem:
„Művészeti installáció? Az meg mi?”
Mondtam neki: „Nem tudom,
de nem pont emiatt olyan gáz a metró?
Mert órákig várod a vonatot, ami nem jön, és azt gondolod:
'Megvan, mi hiányzik! A művészet.'”
Kidíszítették a metrót William Wegman kutyás mozaikjaival,
amit gondolom, én fizettem.
Nem az, aranyosak. De ez most komoly? És ehhez kellett öt hónap?
És… Ezzel annyi.
Akarom mondani, a csempetörmelék most is ott van.
Az eredeti kosz ott van.
A cementtörmelék a földön ott van. Hozzá sem értek.
Kérdem én: „Mi tartott öt hónapig?”
És eszedbe jut a kivitelező, aki felújította a lakásodat.
Biztos őt szerződtették. Ezért kellett öt hónap.
Talán szereted a kutyás mozaikokat, talán nem szereted. De senki…
Még William Wegman is azt mondaná:
„Tényleg elengedhetetlen a New York-i élet minőségéhez,
hogy ezek a kutyák a metróban legyenek?”
Mert szerintem nem. Pedig szépek.
De bizonyos dolgokkal az van:
„Ha már minden fontosat rendbe tettünk, oké, legyen!”
Tudod? De nem tettük rendbe.
A fontos dolgokat nem tettük rendbe. Nem. Kezdjük azokkal!
- Talán kedélyjavítónak szánták. - Na igen.
De a metróban mindenkiből kiveszett a jó kedély.
Kiverték belőlünk.
Egyetlen metrózás elég lenne,
hogy a Dalai Láma dühöngő őrültként ordítozza:
„Kinek kell művészet egy metróállomásra?”
A New York-i Közlekedési Hatóság páratlan biztonsági rekordját
a tökéletesen képzett személyzet garantálja.
A Közlekedési Hatóság tesztlétesítményeiben
a sofőrök begyakorolták a vezetést
csúcsforgalomban és nehéz körülmények között.
Tudásukat képzett szakértők értékelik.
Szerintem, ha elmúltál 14, nincs időd várni a buszra.
Ha nyolc- vagy kilencéves vagy, azt gondolod: „Várok másfél órát,
de nem gond, kilencéves vagyok, van elpazarolható időm.”
De ha nem így van, azt gondolod: „Bocs, túl öreg vagyok.
Nincs elpazarolni való időm.”
Én olyan vagyok, hogy ha elkezdem várni a buszt…
Mások is várnak, de amíg ott vagy
a buszra váró emberek közösségében,
egyesek feladják.
Egyszerűen elsétálnak. Mások taxiba ülnek.
De én így gondolkodom: „Nem mondok le a befektetésemről.
Már 25 perce várok.
Ha elmegyek, elveszítek 25 percet.
Soha nem kapom vissza, lássuk be!”
Végre megjön a busz.
Felszálláskor megkérdezem a sofőrt: „Megmondaná, kérem,
melyik a legközelebbi megálló a 27. utcához?”
Azt mondja: „Nem tudom.”
Mire én: „Bocsánat?
Nem tudja?”
„Nem tudja, melyik a legközelebbi megálló a 27. utcához?”
Azt kérdi: „Mit akar? Hogy bemagoljam az összes megállót?”
Mondom neki: „Igen, azt!
Elvárom, hogy megtanulja a megállókat.
Mindegyiket!”
Azt mondja: „Sok megálló van.” Mire én: „Memorizálja őket!
Maga buszsofőr!”
Nem az van, hogy: „Megértem. Maga játssza III. Richárdot.
Hosszú szöveg. Hogy is tudná memorizálni azt és a megállókat is?”
De maga buszsofőr. Ez a munkája.
Két feladata van. Vezetni a buszt. Oké?
Ami nekem is menne, oké?
Ismernie kell a megállókat, ez is menne.
III. Richárd nem menne, de…
Hány megállóról is van szó? Nem tízezerről.
Nincs olyan étterem New Yorkban,
ahol a pincérek ne tudnának memorizálni 4000 napi ajánlatot.
Néha elképedek. Felsorolnak egymillió fogást.
Mire a végére érnek, nem emlékszel, mi volt az elején.
Csak közbeveted, hogy: „Pisztrángot is említett.”
És rögtön felveszik a fonalat.
Szerintem meg kéne fogni ezeket a pincéreket,
többségük úgyse lesz soha III. Richárd,
és átképezni őket buszsofőrré.
Mert nyilvánvalóan fantasztikus memóriájuk van.
Képesek memorizálni… Nem csak a fogások nevét.
Azt is tudják, hogyan készülnek. „És van benne koriander, és van ez…”
Van, aki azt is megkérdi: „Mennyi koriander van benne?” Nem én.
De rengeteg szőrszálhasogató ember van.
„Honnan jön a koriander?”
Mindig elhatározom: „Többé nem vacsorázom veled.”
Azt sem tudom, mi az a koriander.
Finom. Megkóstoltam. Oké, jó. Koriander, rendben.
Szóval ilyen a buszon utazni.
Nézd, a város változik.
A kivilágított épületekből is tudni lehet.
A Roosevelt-szigeten voltak a kórházak?
Igen, ott.
- És ott volt a tífuszkórház? - Igen.
Tuberkulózis, tífusz, minden. Ott kezelik őket. Igen.
- Egy nap mindez a tiéd lesz. - Ezt én akartam mondani!
- Mi? Látod azt a gépet? Hol? - Olyan, mint egy szitakötő. Nézd!
- Nem látom. - Ott van.
Épp leszáll.
- Hová? - A reptérre.
És melyikre?
A LaGuardia a Rikers mellett van?
- Igen. - Nocsak!
De nem a Rikersen száll le.
De ha igen, a rabok kétségbeesnének:
„Ez egy Delta. Mit gondolsz? Nem.”
- Látom. - Jó.
- Csak egy gép van? Vagy kettő? - Kettő.
Tehát olyan, mint a Delta.
„Hol a gép?” „Csak két gépünk van, ön hová utazik?
Várnia kell, mert előbb elrepülünk 16 másik városba.”
Hol az a hely a társadalomban,
ahol leginkább zavar az embertársaid jelenléte?
A hely, ahol borsódzik a hátad.
- Ja, a repülőn. - Repülőn?
Hihetetlen, hogy bárkit felengednek.
Miért olyan szörnyű egy gép? A többi utas miatt.
Életed során hogy változott a repülés?
Nos, amikor elkezdtem repülni…
Amúgy nem voltam gyerek, hanem már felnőtt.
- Akkor fényűzés volt repülni. - Persze.
Igazi fényűzés. Tudom, ez most képtelenségnek hangzik.
Azért volt így, mert akkoriban a légitársaságokat szabályozták,
és tilos volt az árakkal versenyezni.
A jegy mindenhol ugyanannyiba került.
A New York-L. A. mindig egy áron volt,
és ha lekéstél egy gépet, a másik társaság simán elfogadta a jegyet.
Így a szolgáltatások terén versenyeztek.
Egyes légitársaságok így reklámozták magukat:
„Nálunk van steak, homár, zongorabár. Sztriptíztáncos. Társalgó.”
Nem viccelek. Hányan utaztak a Pan Ammel, mielőtt csődbe ment?
Én még repültem San Franciscóba a régi, Clipper of the Skies nevű géppel.
Egy új fogalom a légi szállításban.
Kiiktattuk a szenvedést a repülésből.
Ilyen a hangulat egy jet clipper járaton.
Finom ételeink fokozzák az élvezetet.
Négy egyidejűleg üzemelő konyhánkban a fogások öt perc alatt elkészülnek.
Nemrégiben egy repülőn három ötvenes nőt
tartóztattak le New York államban.
Az egyik ügyvéd volt, a másik orvos, a harmadik ingatlanügynök.
Egyikük összeveszett a légiutas-kísérővel.
Végül bilincsben vitték el mindhármukat.
Egyik barátom elképedt: „Ötvenéves nőket ledobnak a repülőről?”
Mondtam neki: „Csakis ezt a korosztályt dobják le,
mert csak ők emlékeznek arra, amikor élvezet volt repülni.”
Szóval, mikor dirigálnak: „Ne tegye oda”,
mondják azt: „Viccel? Hol a homár?”
Ám a húszéveseknek mindig is pocsék élmény volt a repülés.
- Egy repülő autóbusz. - Szörnyű élmény, borzalom.
Miért tart hat óráig az út Los Angelesbe?
Ha oda is járna egy Concorde, nem kellene ott éjszakázni.
Ez egy fontos össznemzeti érdek, szerintem.
Ha én lennék az elnök, azt mondanám: „Van egy fontos célunk.
Elrepülhet New Yorkból Los Angelesbe, és nem kell ott aludnia.”
- Találkozóm van, és jövök vissza. - Nem alszol ott.
Volt, hogy reggel 6-kor elindultam a reptérre a bőröndökkel,
és valaki a házban, ahol lakom, például egy szomszéd…
Egyesek reggel hatkor már jönnek haza az edzésről.
Gondolom magamban: „Hát, ezért van pénzük.”
És azt is: miféle élet ez?
Oké? Hatkor már végeztek az edzőteremben.
És azt kérdik tőlem: „Fran, vakációzni megy?”
Gondolom magamban: „Megőrültél?”
És persze azt felelem: „Nem. Vakációzni? Nem!”
„Hová megy?”
Nem emlékszem már, hova mentem. De mondtam: „Nem.
Dolgozni megyek.”
Ha a csomagokkal látsz a hallban,
elindultam pénzt keresni, oké?
Nem elkölteni megyek. Itt költöm el.
Itt költöm el.
Felszállok egy gépre. Elmegyek ide-oda. És pénzt keresek.
A pénz visszajön. Odaadom az épületnek, ahol lakom.
Tudod, a pénzt azért keresem, hogy legyen egy ilyen otthonom.
Azért kell elmennem, hogy itt lakhassak.
Ami az utazást illeti, nem hiszem, hogy az emberek élvezetből csinálják.
Amikor látom a reptéren a sok nyaralni induló embert,
azt gondolom: „Ilyen rossz az életük?”
Ilyen rossz a normális életük, hogy így gondolkodnak: „Tudod, mit?
Fogjuk a gyerekeket, menjünk ki a reptérre több ezer bőrönddel,
álljunk sorba, hagyjuk, hogy idióták kiabáljanak ránk,
induljunk későn, és zsúfolódjunk össze!
És ez jobb a normális életünknél.”
A WALL STREET FARKASA
És felvétel!
Egyrendbeli tőzsdecsalásra való felbujtás.
Kétrendbeli tőzsdecsalás.
Egyrendbeli pénzmosásra való felbujtás.
Huszonegy rendbeli pénzmosás. Végül a hatóság akadályozása.
Az óvadék tízmillió dollár.
- Igen? - Mit gondol az elektronikus cigarettáról?
Nos, a film forgatásán, amikor Leo bejött a tárgyalóterembe,
épp cigarettázott.
Azt gondoltam… Egy igazi bíróságon voltunk, oké?
Tudom, a sztárok olyasmit is megtehetnek, amit a nem filmsztárok nem,
mégis megdöbbentem: „Rágyújthat egy igazi bíróságon?”
Aztán közelebb jött, és nem éreztem füstöt.
Azt gondoltam: „Ha neki szabad, nekem is szabad.”
Szóval elektronikus cigarettát szívott,
és később, az egyik szünetben
megkérdezte: „Szeretnéd kipróbálni?
Próbáltad már?” Mondtam: „Nem.”
Végül adott nekem is egyet, hogy: „Próbáld ki!”
Mondtam, hogy én igazit akarok.
De ő erősködött, így kipróbáltam, és remek volt.
Szóval eltettem, majd megfeledkeztem róla.
Aztán egyszer épp Los Angelesbe repültem,
és egy ponton úgy éreztem: „Megölök valakit.”
Aztán eszembe jutott, hogy van egy hamis cigarettám,
amiről Leo mondta, hogy tilos.
Rákérdeztem: „Használhatom a repülőn?” Ez volt az első kérdésem.
Mondta: „Nem.” „Tilos használni kereskedelmi járaton?”
Mondta: „Tilos.” Kérdeztem: „Honnan tudod? Mondták?”
Mire ő: „Egyszer utaztam egy gépen, és tilos volt használni.”
Gondoltam: „Ha neki nem engedték, akkor biztosan tilos.”
De elgondolkodtam: „Miért?”
Szóval egy magángépen voltam, és tilos volt a dohányzás.
Gondoltam: „Van ez a cigarettám Leótól.”
Végül rágyújtottam a gépen, ami enyhíti a gyilkos kedvet.
Mikor az jár a fejedben egyrészt:
„Rendes fickó, hogy elvisz Los Angelesbe.” Másrészt: „Miért nem szabad cigizni?”
Szóval nem olyan jó, mint az igazi cigi, de a semminél jobb.
És bár a repülőn tilos használni, ha mégis megteszed, nem veszik észre.
Szóval lehet használni a repülőn. Főleg a mosdóban.
Egy igazi cigit ott nem szívhatsz el.
Valami kigyúl tőle a pilótafülkében, és jönnek, és kiabálnak.
Személyes tapasztalatból tudom.
Figyelem! A dohányzás káros az egészségre.
Fran Lebowitz és Leonardo DiCaprio
nem támogatják az e-cigaretta használatát,
és nem vonhatók felelősségre a károkért,
melyeket azok használata okozott.
Amikor taxis voltál, emlékszel az akkori tarifákra?
Nem igazán.
Arra emlékszem,
hogy sokan akartak spanglit adni borravalóként.
Oké.
És ők is fiatalok voltak,
és úgy hitték, hogy jó dolgot tesznek.
És azt hiszem, hatszor-hétszer, de talán többször is megtörtént,
hogy a kezembe nyomtak egy jointot: „Ez a tiéd.”
Ezekkel a szavakkal adtam vissza.
Ha valaminek nincs keresnivalója a taxidban, az a drog.
Megállíthattak a zsaruk.
Én rászóltam az utasokra, ha füvet szívtak a taxiban.
Ahol amúgy lehetett dohányozni.
Mert úgy gondolkodtam: „Megállítanak, és engem csuknak le, mert te füvezel.”
És nyíltan megmondtam, hogy ezt nem akarom a kocsiban.
És azt is, hogy pénzért csinálom.
Pénzért taxizok. Nem vagyunk valami fesztiválon.
Pénzért csinálom, és a spanglival nem mehetek el a boltba,
hogy szendvicset vegyek rajta.
Tehát a taxizás alapvetően az én szendvicsvásárlási vállalkozásom,
szóval tedd csak el!
Nem kellett fű a taxiban. Nagyon gyakran próbálkoztak vele.
Hallottam, hogy van még egy nő, aki taxizik, de sosem láttam.
Kerestem őt a Belmore-ban, hogy valaki beszéljen velem!
De sosem láttam.
A feliratot fordította: Györfi Rita