‎UN SERIAL DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎Da?
‎Vă deranjează oamenii de pe stradă…
‎Da.
‎…care se opresc în trafic ‎și se uită la hărți sau…
‎Din păcate, nu am timp ‎să răspund la întrebare.
‎Dacă mă deranjează oamenii de pe stradă? ‎Desigur. Și iată de ce.
‎Ar trebui să scriu un manifest. ‎Am fost scriitoare.
‎Ar avea titlul…
‎și e un sfat ‎pentru cei despre care vorbiți…
‎Să zicem că e un oraș.
‎Bine? ‎Să zicem că e un oraș.
‎Nu pot să mă opresc o clipă ‎sau să stau undeva să fumez o țigară
‎fără să mă întrebe zece oameni ‎pe unde să o ia.
‎Mă surprinde și mă gândesc mereu: ‎„Serios? Chiar par binevoitoare?”
‎Sunt multe lucruri ‎pe caldarâm în New York.
‎Sunt multe treceri de pietoni. ‎Nu le respectă nimeni, în afară de mine.
‎Strig mereu la mașini: „Ești pe trecere!”
‎De parcă le-ar păsa.
‎Sunt graffiti pe jos.
‎Și reclame.
‎Dar sunt multe locuri în New York ‎unde există plăci puse în asfalt.
‎Și asta îmi place,
‎fiindcă înseamnă ‎că ei speră că cineva se va uita la ele.
‎Nu cred că le-au pus zicând: ‎„Se va uita doar Fran.
‎Toți ceilalți se vor uita la telefon. ‎Se va uita doar Fran, dar merită.
‎Să punem plăci pentru ea.”
‎PROPRIETATEA CASEI HESS, CARE NU A FOST ‎NICIODATĂ DEDICATĂ PUBLICULUI
‎Lângă bibliotecă ‎sunt plăci pentru scriitori.
‎CALEA BIBLIOTECII - LITERATURII MONDIALE ‎DE GCP ȘI BIBLIOTECA PUBLICĂ DIN NEW YORK
‎Și sunt câteva citate din scriitori.
‎UNELE CĂRȚI SE GUSTĂ, ALTELE SE ÎNGHIT, ‎IAR UNELE SE MESTECĂ ȘI SE DIGERĂ
‎E optimist să crezi ‎că citatele vor fi citite.
‎PUBLIC SPEAKING ‎FRAN LEBOWITZ ÎN PERSOANĂ!
‎Da? În spate.
‎Bună, Fran! ‎N-am mai auzit de tine până acum.
‎E un mod bun de a sparge gheața.
‎- Da? ‎- Cum v-ați descrie stilul de viață?
‎Cum l-aș descrie?
‎Sigur nu i-aș spune „stil de viață”.
‎Bravo!
‎Cam așa l-aș descrie.
‎- Ce vă ține în New York? ‎- Sunt întrebată des: „Ce mai cauți aici?”
‎Bine, ce alt loc mi-ai sugera?
‎Uite cum stă treaba.
‎Dacă mi-ar fi trecut prin cap ‎un alt loc, aș fi mers acolo.
‎- Bun. Ce zici? Aici e! ‎- E în regulă.
‎Bine. Hai s-o facem.
‎- Poftim! ‎- Doamne! Scuze.
‎Ți-am spus să nu permiți filmări ‎în mașină sau în apartamentul tău.
‎Mi-ai spus după ce m-am plâns ‎că mi-au distrus mașina.
‎Folosește la ceva să te plângi?
‎- Adică dacă ajută? ‎- Da.
‎Și dacă se vor schimba ‎lucrurile de care mă plâng?
‎Da.
‎Deocamdată, nu s-au schimbat. ‎Dar sunt încă tânără.
‎La o petrecere, ‎am întâlnit un psihiatru și i-am spus:
‎„Slujba de psihiatru e ‎cea mai plictisitoare.”
‎A zis: „Habar nu ai
‎cum e să faci 14 ani de școală
‎și să asculți toată ziua ‎cum oamenii se plâng de zgomot.”
‎Se pare că asta înseamnă ‎să fii psihiatru în New York.
‎Peste tot în țară, oamenii vorbesc ‎despre mama sau soțul lor.
‎La New York, vorbesc despre zgomot. ‎Intră. Costă cam 500$.
‎Stau acolo și se plâng de zgomot.
‎New Yorkul nu e niciodată plictisitor.
‎Cu alte cuvinte, dacă stau ‎undeva așteptând ceva,
‎metroul, de exemplu,
‎sau dacă stau în stația de metrou, ‎așteptând metroul, nu știu, ca să plec…
‎majoritatea sunt pe telefon ‎și unii citesc.
‎Mie nu-mi place să fac asta.
‎Eu stau și mă uit la semenii mei.
‎Iar asta e, de cele mai multe ori, ‎extrem de interesant. Prea interesant.
‎Asta vezi în New York.
‎Sunt oameni care merg și scriu mesaje ‎sau stau înfipți în mijlocul trotuarului.
‎Dar sunt și oameni care fac lucruri ‎la care nu m-aș fi gândit.
‎Altfel spus, ‎nu am telefon, deci nu scriu mesaje,
‎dar, dacă aș avea și aș scrie mesaje,
‎sigur nu m-aș gândi să le scriu din mers.
‎Acum câteva luni… n-am văzut des așa ceva,
‎dar această situație mi-a rămas în minte.
‎Era un puști pe bicicletă ‎pe Seventh Avenue.
‎Cu o mână scria mesaje,
‎cu cealaltă mânca o bucată de pizza
‎și conducea bicicleta cu coatele.
‎Avea coatele pe ghidon.
‎Și aproape că m-a lovit, evident. ‎Nu că a realizat. De asta l-am observat.
‎Și m-am gândit: ‎„Eu sunt convinsă în fiecare zi
‎că am șanse mari ‎să fiu ucisă traversând strada.
‎El e convins ‎că nu i se va întâmpla nimic.”
‎Dacă lăsăm la o parte ‎mesajele și pizza, tot n-aș…
‎Și condusul bicicletei cu coatele.
‎Fără nimic în mână, cu mâinile pe ghidon, ‎eu tot nu aș merge pe Seventh Avenue.
‎Știu să merg pe bicicletă. ‎Dar nu aș face asta.
‎După toate astea,
‎sunt uimită că nu mor zeci de mii ‎de oameni în trafic în New York, zi de zi.
‎Nu știu de ce se întâmplă asta.
‎E un lucru uimitor, ‎pentru că sunt milioane de oameni.
‎Singura care se uită ‎pe unde merge sunt eu.
‎Sunt singura persoană din oraș ‎care se uită pe unde merge.
‎Unul dintre cele mai rele lucruri…
‎Există multe lucruri oribile,
‎dar unul dintre cele mai rele este ‎cum newyorkezii au uitat să meargă.
‎Un aspect grozav al New Yorkului era
‎că, deși erau un miliard ‎de oameni groaznici pe stradă, toți știau
‎că, mergând spre alți oameni, ‎te dai puțin și se dau și ei puțin.
‎Până la urmă, asta permitea ‎ca toată lumea să supraviețuiască.
‎Acum, oamenii nu mai fac asta.
‎Ceea ce fac eu acum…
‎Ei nu o fac ‎fie pentru că sunt pe telefoane,
‎fie pentru că îi preocupă ‎doar propria persoană.
‎Uneori dau peste unii ‎pentru că nu sunt atenți
‎și îmi zic: „Îi las să dea peste mine.”
‎Se uită nervoși în sus și zic: „Mai sunt ‎și alții în holul hotelului. Uimitor, nu?”
‎Știi, de parcă…
‎În acest sens, hai să zicem că e un oraș, ‎unde mai sunt și alți oameni.
‎Și să zicem că e un oraș ‎unde unii oameni nu sunt simpli turiști.
‎Știi? Ci trebuie să ajungă undeva.
‎La întâlnirile lor, ca să plătească ‎tot rahatul pe care ai venit să-l vezi.
‎Times Square e ‎cel mai neplăcut cartier din lume.
‎Dar ajungi arareori în Times Square.
‎De obicei mergi acolo ca să vezi o piesă,
‎și atunci îți zici: ‎„Merg la o piesă în Times Square,
‎deci voi încerca să ajung la teatru
‎fără să mă bat cu 75 de oameni…”
‎Uneori calculez
‎cum să merg la teatru în Times Square ‎mergând cât mai puțin posibil pe acolo.
‎Fac asta ‎chiar dacă trebuie să ocolesc pe jos.
‎Zic: „N-o pot lua în sus ‎spre strada 125, iar apoi s-o iau în jos?
‎Probabil pierd piesa. ‎Și ocolesc mult, dar merită.”
‎Premiera ‎Fantomei de la Operă ‎era ‎un mare eveniment caritabil dedicat SIDA.
‎Eram într-un comitet, ‎dar nu-mi amintesc exact pentru ce era.
‎Aveam bilete la premieră, ‎așa că am invitat-o pe mama.
‎Aveam locuri grozave. ‎Așa sunt considerate. În sală, în mijloc.
‎După mine, un loc grozav este ‎în spate, lângă culoar, ca să poți ieși.
‎De când intru în teatru, ‎plănuiesc cum să ies.
‎Și probabil eram singura din New York
‎care nu citise despre spectacol, ‎deși era faimos.
‎Când candelabrul a căzut din tavan,
‎am crezut ‎că va cădea peste noi și am țipat.
‎Am creat așa o… Dacă exista internetul, ‎încă m-ai mai putea vedea.
‎- Fran, nu ai văzut filmele? ‎- Nu.
‎Și am crezut… Și trece chiar pe deasupra.
‎Dar mama știa, desigur…
‎Mama a zis: ‎„Ea a fost un copil-problemă. Încă mai e.”
‎Și eram isterică. ‎Pentru că a ajuns până aici.
‎Am crezut că se prăbușește.
‎Cam asta îmi amintesc ‎despre ‎Fantoma de la Operă.
‎Și faptul că mi s-a părut absolut oribilă.
‎Absolut oribilă.
‎Este exact genul pe care îl urăsc. ‎E la fel ca ‎Evita‎.
‎Robert Stigwood se ocupa de chestia asta.
‎Era producător la ‎Evita‎.
‎A invitat câțiva oameni, ‎vreo 25, la Hotelul Plaza.
‎Încă era Hotelul Plaza, nu ca acum. ‎Avea un mic teatru în el.
‎Așa că m-am dus și am văzut-o,
‎iar apoi Stigwood m-a întrebat ce cred.
‎„Ai înnebunit? ‎Un musical despre Eva Perón?
‎O să râdă tot New Yorkul de tine!
‎Nu îl face!” Așa i-am spus.
‎De asta n-aș putea face niciodată ‎bani în teatru.
‎Dar, în ceea ce privește musicalul ‎despre Eva Perón, am avut dreptate.
‎Într-o seară, ‎m-am dus să-l văd cu doi argentinieni
‎și râdeau atât de tare, ‎încât era să ne dea afară din teatru.
‎Cred că ‎Evita ‎nu se mai joacă. ‎Dar s-a jucat mult timp.
‎Sunt sigură că, de fiecare dată ‎când l-am văzut pe Stigwood, i-am spus…
‎„Tot cred că am dreptate.”
‎Făcea un milion de dolari pe minut.
‎Tinzi să privești oamenii de sus?
‎Dacă privesc oamenii de sus? ‎Dacă sunt snoabă?
‎Cred că anumite snobisme sunt rele.
‎Nu am acel gen de snobisme. Bine?
‎N-am snobisme de genul: „Cine e tatăl tău? ‎Ce școală ai făcut? Unde ai crescut?”
‎Ale mele sunt de genul: ‎„Ești de acord cu mine pe tema asta?”
‎Despre asta e vorba. ‎Sau: „Crezi așa ceva? Nu.”
‎Chiar dacă știu că, adesea, oamenii sunt…
‎Nu „iritați”, e prea blând. ‎Sunt înfuriați de mine.
‎Și mă surprinde. ‎De ce ar conta ce spun?
‎Cine sunt eu? Iau eu decizii pentru tine?
‎Nu sunt responsabilă de nimic.
‎Înțeleg furia la adresa mea ‎când spun ce trebuie să facă oamenii
‎sau ce trebuie să se întâmple, ‎dacă aș putea schimba ceva.
‎De-aș putea schimba ceva, nu m-aș înfuria.
‎Furia e din cauză că nu am putere, ‎dar am o mulțime de păreri.
‎Metrourile sunt scârboase. ‎Și sunt periculoase.
‎Ești împins. Ești înghiontit.
‎Uneori, ești jefuit în metrou ‎în miezul zilei.
‎Îmi amintesc când New Yorkul ‎se mândrea cu transportul în comun.
‎Ce s-a întâmplat?
‎Acum la New York e mai bine sau mai rău ‎decât când ai ajuns tu?
‎Auzi mereu despre cât de oribil era ‎New Yorkul anilor '70.
‎Despre cum New Yorkul dădea faliment. ‎Nu știam că se întâmplă asta. Fiindcă…
‎Te distrai. Vedeai șobolani, ‎bănci distruse în parc, graffiti.
‎- Așa era New Yorkul. ‎- „Mă distrez.”
‎Da, fiindcă…
‎„Sunt beat. Iau autobuzul, ‎nu-mi pasă că e plin de graffiti.”
‎Așa arăta când ajungeai, ‎deci credeai că așa e New Yorkul.
‎Acum, oamenii ajung aici și zic: ‎„La New York, au scaune în Times Square.”
‎Când le vor scoate, ‎cei care sunt aici acum vor spune:
‎„Unde-s scaunele de camping? ‎Reprezentau New Yorkul.”
‎Crezi că va mai fi Cafeneaua Times Square ‎în mijlocul străzii?
‎- Nu știu dacă știi, Marty, fiindcă tu… ‎- Eu nu trec niciodată de Strada 57.
‎Până mai ieri, timp de 24 de ore pe zi,
‎repavau chestiile astea din ciment.
‎Da, „insulele” din Times Square.
‎Chiar înainte de a-și pierde funcția,
‎l-am văzut pe primarul Bloomberg zicând: ‎„Iar acum sunt permanente!”
‎Și mi-am zis: „Permanente? Țărane!”
‎Ce e permanent în New York? ‎Serios? Permanente! Nu sunt permanente.
‎Atunci am aflat și cât costă. ‎Patruzeci de milioane de dolari.
‎Patruzeci de milioane. ‎N-au fost cadou de la Bloomberg.
‎Patruzeci de milioane, ‎din banii contribuabililor.
‎Patruzeci de milioane pentru toate astea. ‎Bine? Fiindcă mulți newyorkezi au spus:
‎„Știi ce nu-mi place? ‎N-ai unde sta în Times Square.”
‎Sigur. Exact asta nu-mi place.
‎- „E insuportabil!” ‎- Da.
‎„Plecăm. Nu mai putem suporta.”
‎Așa că străzile sunt pline
‎cu aceste oribile… ‎să le numim „jardiniere”, cu plante false.
‎Sau poate sunt adevărate, nu știu.
‎Adevărate, false, habar n-am. ‎Ce caută plantele în Times Square?
‎Și nu doar în Times Square. ‎În The Bowery. În tot orașul.
‎Sunt peste tot. ‎Plante, scaune de camping. Zorzoane.
‎De parcă e apartamentul bunicii mele.
‎Te aștepți să vezi fotografii cu nepoți…
‎și farfurioare cu bomboane.
‎Când newyorkezii vor auzi ‎de reducerile bugetare,
‎vor dori să știe ‎dacă New Yorkul se duce de râpă.
‎- Putem spune că New Yorkul… ‎- New Yorkul nu se duce de râpă.
‎Oare administrația New Yorkului ‎va fi mai puțin eficientă,
‎străzile vor fi mai murdare și cetățenii, ‎mai expuși incendiilor și infractorilor?
‎Am spus că New Yorkul nu se duce de râpă. ‎New Yorkul va dăinui.
‎PRIMARUL ABE BEAME
‎E încă cel mai grozav oraș din lume
‎și, în ciuda dificultăților,
‎oferă locuitorilor lui mai multe servicii ‎decât oricare alt oraș din lume.
‎Mi-ar plăcea să fiu primarul New Yorkului,
‎dar ceea ce e rău la slujba de primar ‎al New Yorkului, care e foarte grea…
‎E a doua cea mai grea slujbă din țară.
‎Ei bine, începe în zori. Trebuie împărțită ‎în două, iar eu aș fi primarul de noapte.
‎Mă ofer voluntar. Să fie altcineva ‎primar de zi. Eu voi fi cel de noapte.
‎Încep pe la ora 16:00 ‎și rămân toată noaptea, dacă vreți.
‎Treaba cu New Yorkul e ‎că multe lucruri se petrec noaptea târziu.
‎Ce ai schimba la New York noaptea, ‎în timp ce primarul de zi doarme?
‎Primul lucru pe care l-aș schimba, ‎și nu doar eu, e sistemul de metrou.
‎E primul lucru ‎pe care l-aș schimba la New York.
‎Acum câteva săptămâni, pornesc ‎radioul pe care-l ascult, WNS News.
‎Și aud că metroul L, ‎adică metroul care vine din Brooklyn,
‎este închis fiindcă există ‎un miros oribil în metroul L.
‎A durat toată ziua. ‎La fiecare zece minute, spuneau
‎că e un miros oribil în metroul L ‎și e închis.
‎Și m-am gândit: „S-a închis metroul ‎fiindcă miroase oribil?”
‎Ce înseamnă asta?
‎Cât de urât ar putea mirosi ‎față de cum miroase de obicei?
‎Ce ar putea… Habar nu au ce este.
‎Mi-am zis: „Cine a observat asta?” ‎Cu alte cuvinte, metroul miroase oribil.
‎A zis cineva: ‎„Metroul miroase mai rău decât de obicei”?
‎Se poartă de parcă înainte mirosea ‎a glicină, de parcă era un sat alpin.
‎Și toată ziua au spus: ‎„Nu am aflat de la ce vine acest miros.”
‎Ziua trecea, ‎metroul L era deja închis de cinci ore.
‎Au coborât, au făcut teste ‎și au spus că nu mai miroase atât de urât.
‎Sigur că nu. A fost gol timp de cinci ore.
‎Îți zic eu ce miroase oribil în trenul L.
‎Pasagerii!
‎Într-un final, au venit și au spus ‎că era o scurgere de ulei de motor.
‎A apărut și o știre despre faptul ‎că l-au testat și nu era dăunător.
‎Nu. Mirosea a ulei de motor bun.
‎Imediat după atacul din 11 septembrie,
‎când Christine Whitman, ‎șefa Agenției de protecție a mediului,
‎s-a dus la fața locului, a spus: ‎„E în regulă. Aerul e în regulă.”
‎Și le spuneam oamenilor: ‎„Cum să fie așa? E o minciună, desigur.”
‎Și nu era…
‎George Bush era președinte, ‎deci eram obișnuiți cu minciuna,
‎dar am spus că e imposibil.
‎Puteai să miroși ceea ce oamenii numeau ‎„praful” de la 80 de străzi distanță.
‎Știi? Dar ea a spus că e în regulă.
‎Și acum, desigur, mii de oameni au cancer,
‎pentru că nu era praf, în primul rând,
‎și nici nu era în regulă.
‎- E plăcut să vezi orașul atât de calm. ‎- E calm pentru că nu e nimeni în el.
‎Atât de liniște în New York? ‎S-a întâmplat ceva.
‎Îmi amintesc ‎cât de tăcut era orașul pe 11 septembrie.
‎Adică după… Dacă nu locuiai acolo.
‎Doar o dată a mai fost ‎atât de liniște în New York…
‎Locuiam în Midtown. ‎Nu era liniște niciodată.
‎Era când urma ‎să se dea verdictul lui OJ Simpson.
‎Toți se uitau la televizor ‎și orașul amuțise…
‎până când s-a dat verdictul.
‎Ce altceva voiai? Urma să porți ‎costumul de cauciuc Godzilla.
‎O Ishirō Honda! ‎Urma să călcăm în picioare tot orașul.
‎Așa, deci te plimbi pe… ‎Acesta e râul Hudson?
‎E East River. Deci, dacă te lovește ceva…
‎Sunt mai îngrijorată că voi lovi ceva ‎decât că mă va lovi ceva.
‎Macheta reprezintă New Yorkul. ‎E diferită de orașul de azi? E ceva…
‎De curând, când am venit prima oară aici, ‎am căutat clădirea unde locuiesc.
‎Când s-a construit macheta,
‎clădirea consta din trei depozite ‎transformate în bloc de apartamente.
‎Și am reușit să le localizez.
‎Și simți ceea ce simți mereu. ‎Că mai bine cumpărai un cort.
‎Voiam s-o conving pe fiica unui prieten ‎să revină din LA în New York.
‎Spunea că vrea să se mute înapoi, ‎dar nu-și permite.
‎I-am zis: „Vino înapoi! Să-ți spun ceva. ‎Nimeni nu-și permite viața la New York.”
‎Nimeni nu-și permite să trăiască aici.
‎Dar o fac opt milioane de oameni.
‎Cum facem asta? Nu știm!
‎E un mister pentru noi.
‎N-avem nicio idee.
‎Și tocmai asta e faza. ‎Nu știm, dar suntem încă aici.
‎Deci poți veni aici ‎fără să știi din ce vei trăi
‎și, cumva, vei face destule lucruri ‎încât să trăiești aici.
‎E foarte simplu.
‎Bine.
‎Când pleci din New York ‎sau locuiești o perioadă în altă parte,
‎te izbește ușurința vieții de zi cu zi.
‎Când te muți într-un apartament, îți zici…
‎„Unde e o spălătorie? Voi găsi vreuna?” ‎Uneori nu găsești. Uneori nu există!
‎Alteori, te duci și…
‎Durează trei luni să mă cert atât de urât, ‎încât să nu mai pot merge vreodată acolo.
‎Știi că unii oameni locuiesc în locuri
‎unde doar își iau lucrurile ‎și merg la spălătorie.
‎E doar ceva ce au de făcut.
‎La New York, ‎totul e ca în ‎Inelul Nibelungilor.
‎La New York, ‎totul necesită o întreagă mizanscenă.
‎Totul e o enormă problemă.
‎Îți dai seama că e atât de greu ‎să trăiești în New York,
‎încât, dacă ești întrebat de ce locuiești ‎în New York, nu poți răspunde,
‎dar știi că-i disprețuiești ‎pe cei care nu au curajul să o facă.
‎„Locuiești undeva ‎unde lucrurile sunt ușor de făcut,
‎unde oamenii sunt drăguți cu tine,
‎unde nimeni nu vrea mereu să te înșele.
‎Asta numești tu viață de adult?”
‎Mi se pare surprinzător ‎că mulți oameni de 20 de ani
‎mă văd pe stradă și-mi zic…
‎„Aș vrea să fi locuit în New York ‎în anii '70. Pare să fi fost distractiv.”
‎Eu știu un singur lucru.
‎La 20 de ani, nu mă duceam ‎la oameni de vârsta mea să le zic:
‎„Vreau viața din New Yorkul anilor '30.” ‎N-am gândit vreodată așa. Înțelegi?
‎Fiindcă ei știu că eram aici pe atunci,
‎am devenit martor ocular.
‎Dacă ești pasionat de Războiul Civil ‎și-l vezi pe Abraham Lincoln, zici:
‎„A fost acolo, hai să-l întreb.”
‎Dacă nu aveți rezervări, așteptați afară.
‎Vom cânta ‎un cântec despre un băiat din New York.
‎Majoritatea celor cu o situație financiară ‎similară aveau probleme cu încălzirea.
‎Discutam des despre asta.
‎Mergeam la Max's și agățam pe cineva,
‎dar, înainte, întrebam: „Ai căldură?”
‎Mi se părea ceva incredibil de atrăgător.
‎Brusc, persoana se transforma ‎în Brigitte Bardot.
‎„Ai căldură? Hai să mergem.”
‎The New York Dolls erau grozavi ‎și puțini oameni i-au văzut.
‎Cântau la Centrul de Artă Mercer, ‎care, într-o zi…
‎s-a prăbușit.
‎Așa era New Yorkul.
‎La Centrul de Artă Mercer mergeam mereu ‎să-i vedem pe The Dolls. Mai ales pe ei.
‎Apoi, într-o zi, s-a prăbușit.
‎Clădirea s-a prăbușit. ‎Ăsta era nivelul de neglijență.
‎Când ziceai ‎că Centrul de Artă Mercer s-a prăbușit,
‎oamenii nu se mirau, ci doar încuviințau.
‎Au căzut trei clădiri în acel an.
‎Au căzut ‎fiindcă nimeni n-a avut grijă de ele.
‎Pur și simplu așa era. ‎Nu m-am gândit niciodată la asta.
‎Mă gândeam la multe, ‎dar nu și că New Yorkul se va îmbunătăți.
‎New Yorkul era grozav. ‎De-aia am venit aici!
‎Dar n-am venit aici pentru că era curat.
‎Veneam dintr-un loc curat. Nu mi-am zis: ‎„Vreau la New York. E impecabil.”
‎Și n-am venit fiindcă era sigur. ‎Veneam dintr-un loc sigur.
‎N-am venit căutând pericolul. Nu mă bucura ‎să fiu în pericol, dar m-am adaptat rapid.
‎Mi-am păstrat obiceiurile din anii '70.
‎De exemplu, în metrou, văd oameni ‎care pun geanta lângă ei și o lasă acolo.
‎Zic: „Ești nebun?” ‎Până și mie îmi vine să o fur.
‎Orice am la mine, chiar dacă e un creion…
‎Îl țin strâns în mână. ‎„Nu-mi vei lua acest creion.”
‎Nu aș lăsa nimic lângă mine. Niciodată!
‎Nu pentru că mă gândesc că lumea va crede ‎că e o bombă, ci fiindcă mi se va fura!
‎- Desigur… ‎- Așa se întâmplă.
‎Cândva, prin 1971 sau așa ceva,
‎cineva mi-a spart parbrizul mașinii
‎pe care o aveam încă din liceu
‎și mi-a luat de pe bord ‎un măr și un pachet de țigări.
‎Un pachet de țigări costa 50 de cenți.
‎Un măr, un singur măr, era zece cenți.
‎Sun la poliție.
‎Pe atunci, încă mai patrulau. ‎Îi chem și le zic…
‎„Cineva mi-a spart parbrizul ‎și mi-a furat ceva din mașină.”
‎Polițistul zice: „Ce au furat?”
‎Zic: „Un măr și un pachet de țigări.”
‎Și zice: „La ce te așteptai?
‎Dacă lași lucruri valoroase la vedere, ‎îți vor sparge parbrizul mașinii!
‎Cine n-ar face-o?
‎Ce, ești proastă?”
‎Avea dreptate, deci nu m-am certat cu el.
‎Am zis: „Chiar, la ce mă așteptam?”
‎Se pare că a fost acel titlu care spunea…
‎„Președintele către New York: ‎la naiba cu voi” sau așa ceva.
‎Da. „Ford către New York: puteți crăpa.”
‎Și cine a crăpat între timp?
‎Deși New Yorkul nu mai e ce a fost odată,
‎nu cred că m-ar lăsa să trăiesc altundeva.
‎Cred că s-ar întâlni, ‎ar fi o ședință a consiliului local.
‎Și mi-ar zice: „Am venit să-ți spunem ‎că trebuie să pleci. Nu poți sta aici.”
‎Asta fac cu mine.
‎- „Scuze. E timpul să pleci.” ‎- Da.
‎Subtitrarea: ‎George Georgescu