EN ORIGINAL-DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
-Ja? -Apropos folk på gata, plager det deg…
Ja.
Når folk stopper midt i trafikken og ser på kartet, eller…
Jeg har ikke tid til det spørsmålet.
Plager folk på gata meg? Absolutt. Her er grunnen.
Jeg burde skrive et manifest. Jeg var forfatter før.
Tittelen hadde vært,
og det er et råd om folkene dere prater om,
Lat som det er en by.
Ok? Lat som det er en by.
Jeg kan ikke stoppe opp eller stå foran et sted og røyke
uten at ti personer spør meg om veien.
Jeg tenker alltid: "Seriøst? Ser jeg vennlig ut, synes du?"
Det er mange ting på bakken i New York.
Det er mange fotgjengeroverganger. Ingen adlyder dem, bortsett fra meg.
Jeg kjefter på biler. "Du står på overgangen!"
Som om de bryr seg.
Det er graffiti på bakken. Det er reklame på bakken.
Men det er mange steder i New York
der det er minneplater i bakken.
Det er noe jeg bare elsker,
for det betyr at de håper at noen vil se på dem.
Jeg tror ikke de tenkte: "Det blir bare Fran.
Alle andre vil se i telefonen.
Bare Fran, men hun er verdt det. Vi legger plater ned for henne."
TILHØRER HESS-BOLIGEN, SOM ALDRI HAR BLITT BRUKT OFFENTLIG
Ved biblioteket er det minnetavler for forfattere.
Så er det sitater fra forfatterne.
Det er optimistisk å tro at folk vil lese sitatene.
FRAN LEBOWITZ I LEVENDE LIVE!!!
Ja? Der bak.
Hei, Fran. Jeg har aldri hørt om deg før.
Bra måte å bryte isen på.
-Ja? -Beskriv livsstilen din.
Livsstilen min?
Jeg hadde aldri brukt ordet "livsstil".
Bravo.
Det er sånn jeg beskriver den.
Hva holder deg i New York?
Folk spør: "Hvorfor er du fortsatt her?" Hvor foreslår du?
Her er greia.
Om det var et annet sted jeg kom på, ville jeg vært der.
-Hva tror du? Her er det. -Det er greit.
Greit. Vi gjør det.
-Der. -Herregud. Beklager.
Husker du jeg sa: "Aldri la noen filme i bilen eller leiligheten din."
Du sa det etter at de raserte bilen min. Da jeg klagde om bilen.
Endrer klaging på noe?
-Hjelper det? -Ja.
Om jeg klager på ting jeg klager om, vil de endre seg?
Ja.
Ikke så langt. Klart, jeg er en ung kvinne.
Jeg møtte en psykiater på fest, og jeg sa til ham:
"Kan ikke tenke meg en kjedeligere jobb enn din."
Han sa: "Du aner ikke hvordan det er å studere i 14 år
og sitte og høre på folk klage på støy."
Det er sånn det er å være psykiater i New York.
Overalt ellers i landet prater folk om sin mor, sin ektemann.
I New York er det støy. Det koster dem $ 500.
De sitter og klager på støy.
New York er aldri kjedelig.
Om jeg sitter og venter på noe, T-banen eller noe,
eller om jeg sitter på banen og venter på at den skal gå,
så sitter folk på mobilen.
Noen leser, men det er aldri meg.
Jeg sitter og ser på medmennesket mitt.
For det meste er det utrolig spennende. Altfor spennende.
Dette ser du i New York. Ikke bare folk som går og skriver SMS,
eller står midt i overgangen når jeg prøver å gå.
Du ser folk gjøre ting som jeg aldri kunne tenkt meg.
Jeg har ikke mobil, så jeg sender aldri melding,
men jeg tror at om jeg hadde mobil og sendte melding,
så hadde jeg aldri gjort det mens jeg gikk.
Jeg har ikke sett det mange ganger,
men denne kombinasjonen av ting skilte seg ut.
Jeg så en gutt sykle ned 7th Avenue.
Han skrev melding med én hånd og spiste pizza med den andre.
Han styrte sykkelen med albuene. Han hadde albuene på greia.
Han kjørte nesten på meg. Ikke at han så det.
Derfor så jeg ham.
Jeg tenkte: "Jeg er en som tror, hver dag,
at jeg kan dø mens jeg går over gata.
Han er en person som tror at ingenting vil skje ham."
Om du tok vekk skrivingen og pizzaen, hadde jeg ikke…
Og albuene til å styre sykkelen.
Om jeg hadde sykkel og bare hadde hendene på styret,
hadde jeg ikke syklet nedover 7th Avenue. Jeg kan sykle.
Jeg hadde ikke gjort det.
Alt det der, og det er utrolig for meg at det hver dag ikke er ti tusen folk
som blir kverket på gata i New York. Jeg vet ikke hvorfor det skjer.
Det er utrolig, for det er millioner av folk.
Den eneste som ser seg for, er meg.
Jeg er den eneste i hele byen som ser hvor hun går.
Noe av det verste…
Det er mye som er grusomt,
men noe av det verste er at newyorkere har glemt hvordan man går.
Noe av det beste med New York var,
ja, det var en milliard fæle folk i gata,
men hver eneste person på gata
visste at når du går mot andre folk, så flytter du litt på deg.
Det var derfor alle fortsatt var i live når dagen var over.
Nå gjør folk ikke det.
Det jeg gjør nå…
De gjør ikke det, for de ser enten i mobilen,
eller så lever de i sin egen verden.
Jeg skumpet borti noen fordi de ikke fulgte med,
og jeg tenkte: "Jeg lar ham gå inn i meg."
De så irritert på meg.
Jeg sa: "Det fins andre folk i en hotellobby. Er ikke det utrolig?"
Ikke sant…
Derfor må du "late som det er en by" der det fins andre folk.
"Lat som det er en by" der det er folk som ikke bare er turister.
Som har steder å gå.
Avtaler, så de kan betale for all denne søpla du kom for å se.
Times Square er det verste nabolaget i verden.
Men du må sjelden til Times Square.
Om du må til Times Square, er det for å se et stykke.
Du tenker: "Jeg må se stykket, det er i Times Square,
så jeg må komme meg til teateret uten å ha kranglet med 75 folk på veien."
Noen ganger finner jeg ut hvordan jeg kan komme meg dit
ved å gå gjennom Times Square minst mulig, selv om jeg må gå helt rundt.
"Hva om jeg gikk opp til 125th Street, og så gikk hele veien ned?
Da går jeg kanskje glipp av stykket. Det er langt, men verdt det."
Premieren av Phantom of the Opera samlet inn penger til en AIDS-veldedighet.
Jeg satt i komiteen, men jeg husket ikke hva greia var.
Jeg fikk billetter til premieren, så jeg inviterte moren min.
Vi hadde fantastiske plasser. Det folk tror er fantastisk. Helt foran, i midten.
For meg er fantastiske plasser bakerst på siden, så du kan komme deg ut.
Med én gang jeg kommer inn på et teater, finner jeg en utvei.
Jeg må ha vært den eneste i New York
som ikke hadde lest om dette, for det var en stor sak.
Da lysekronen falt fra taket,
trodde jeg den falt på oss, og jeg skrek.
Jeg skapte… Om det var internett da, hadde du kunnet se det.
-Fran, så du ikke filmene? -Nei.
Og jeg tenkte… Den fløy rett over oss.
Men moren min visste det, for…
Hun sa: "Hun har alltid vært et problem. Fortsatt et problem."
Jeg var hysterisk. For den kom sånn.
Jeg trodde den falt ned.
Det er det jeg husker fra Phantom of the Opera,
annet enn at jeg tenkte at det var helt utrolig dårlig.
Det er den slags ting jeg hater. Det er som Evita.
Robert Stigwood hadde en greie.
Han produserte Evita.
Han inviterte kanskje 25 folk
til Plaza hotell, som fortsatt var Plaza hotell da,
ikke som nå, og de hadde et teater.
Jeg dro og så stykket,
og så spurte Stigwood hva jeg syntes, og jeg sa:
"Har du gått fra vettet? En musikal om Eva Perón?
Du blir ledd ut av New York!
Ikke gjør det!", sa jeg.
Derfor hadde jeg aldri tjent penger i teaterbransjen.
Men med tanke på en musikal om Eva Perón,
så hadde jeg helt rett.
Så dro jeg for å se den en kveld med to argentinere.
De lo så høyt at vi nesten ble kastet ut av teateret.
Jeg tror ikke Evita blir spilt mer. Men det gikk veldig lenge.
Hver gang jeg så Stigwood etter det, sa jeg: "Jeg tror fortsatt jeg har rett."
Det innbrakte en million dollar i minuttet.
Pleier du å se ned på folk?
Ser jeg ned på folk? Er jeg snobbete?
Det er enkelte snobberier som jeg synes er dumme.
Det er ikke den slags snobberier som jeg har. Ok?
Det er snobberier jeg ikke har noe å gjøre med.
"Hvem er faren din? Hvor studerte du? Hvor vokste du opp?"
Det er: "Er du enig med meg om dette?"
Det er det det er. "Tenker du det? Nei."
Selv om jeg vet at folk veldig ofte er…
Ikke irritert. Det er for mildt et ord. Rasende på meg.
Det overrasker meg, for hva så?
Hvem er jeg? Bestemmer jeg for deg?
Jeg bestemmer ikke over noe.
Jeg forstår at folk blir sint når jeg sier: "Folk burde gjøre sånn."
Eller: "Dette burde skje." Om folk trodde at jeg kunne endre det.
Om jeg kunne det, hadde jeg ikke vært så sint.
Jeg er sint fordi jeg ikke har noe makt, men jeg har masse meninger.
T-banen er ekkel. Og den er farlig.
Du blir dyttet og most.
Av og til blir du ranet på banen midt på lyse dagen.
Jeg husker da offentlig transport var en av New Yorks stoltheter.
Hva skjedde?
Er New York bedre eller verre i dag enn da du kom?
Du hører alltid hvor ille New York var på 70-tallet.
New York holdt på å gå konkurs. Jeg ante ikke at det skjedde. For…
Du hadde det moro. Rotter, knuste benker i parken.
-Det var New York. -"Jeg koser meg."
"Jeg er full. Jeg går på den bussen, selv om den er dekket i graffiti."
Det var sånn New York var på den tiden.
Folk kommer hit nå og tenker: "New York er hagestoler i Times Square."
Når de tas ut, vil folk som bor her nå si:
"Hvor er hagestolene? Det var New York."
Tror du de fortsatt vil ha Times Square Café midt i gata?
Jeg vet ikke om du vet det, Marty, for du har…
Jeg går ikke sør for 57th, nei.
Frem til for fem minutter siden reparerte de døgnet rundt
hva enn de kaller det, de sementgreiene.
Øyene, ja. Midt i Times Square.
Og rett før han ble hivd ut,
så jeg Bloomberg si: "Nå er de permanent!"
Jeg tenkte: "Permanent? Din tulling."
Hva er permanent i New York? Seriøst? De er ikke permanent.
Men det var dagen jeg fant ut… Hva kostet det? 40 millioner dollar.
Det var ikke Bloomberg som spanderte heller.
40 millioner av skattebetalernes penger.
40 millioner for det. For så mange newyorkere sa:
"Vet du hva jeg hater? Det er ikke nok steder å legge seg ned i Times Square.
-Det er uutholdelig!" -Ja.
"Vi drar. Vi orker ikke mer."
Så gatene er helt fullpakket
med grusomme, jeg vet ikke hva, blomsterkasser
med falske blomster, eller så er de ekte. Jeg vet ikke.
Ekte planter, falske planter. Hva gjør planter i Times Square?
Og ikke bare Times Square. Bowery. Hele byen.
De er overalt. Planter, hagestoler. Dingser.
Det ser ut som leiligheten til bestemor.
Man forventer å se bilder av barnebarn og…
…små skåler med sukkertøy.
Når newyorkere hører om budsjettkutt,
vil de vite om det vil gå ad undas med New York.
-Er det trygt å si at New York… -New York går ikke ad undas.
Kan man si at New Yorks regjering blir mindre effektiv,
at gatene blir skitnere og borgerne får mindre beskyttelse fra kriminalitet?
New York går ikke ad undas. New York er her for å bli.
ORDFØRER
Det er fortsatt verdens beste by,
og selv etter dette
vil den ha flere ting å by på enn noen andre byer i verden.
Jeg vil være ordføreren i New York,
men noe av det dumme med det er at det er vanskelig…
Det er den andre vanskeligste jobben i landet.
Jobben begynner tidlig.
Den burde deles i to, så kan jeg være nattordfører.
Jeg melder meg frivillig. En annen kan være dagordfører. Jeg blir nattordfører.
Jeg begynner klokka 16 og fortsetter hele natten.
I New York så skjer det veldig mye om natten.
Hva hadde du endret med New York om natten
mens dagordføreren sov?
Det første jeg hadde endret, og ikke bare jeg, er T-banesystemet.
Det er det første jeg hadde endret med New York.
For noen uker siden slo jeg på radioen. WNS News.
De sa: "L-banen", som går fra Brooklyn,
"L-banen er stengt i dag fordi det er en fæl lukt på den."
Det varte hele dagen. Hvert tiende minutt sa de:
"En fæl lukt på L-banen. Den er stengt."
Jeg tenkte: "T-banen er stengt fordi det lukter fælt?"
Hva betyr det? Ok?
Hvor mye verre kan det lukte enn det det pleier?
Hva kunne de… De vet ikke hva det er.
Jeg tenkte: "Hvem merket det?" Banen lukter fryktelig, altså.
Sa noen "banen lukter verre enn vanlig"?
Som om det luktet blåregn før, som en fjellandsby.
Og hele dagen sa de: "Vi vet ikke hva den lukten er."
Dagen gikk… Nå har L-banen vært stengt i fem timer.
De dro ned og tok prøver. De sa: "Det lukter ikke så ille som i sted."
Nei. Det har jo vært tomt i fem timer.
Jeg skal si deg hva som lukter fælt på L-banen. Passasjerene!
Endelig kom de ned og sa at det var en motoroljelekkasje.
Det ble kommentert på nyhetene også, om at de tok prøver
og at det ikke var skadelig.
Nei. De luktet den gode motoroljen.
Etter 11. september, en time senere,
da Christine Whitman, sjefen av EPA,
dro ned dit og sa: "Det er greit. Lufta er fin."
Jeg sa til folk: "Hvordan er det mulig? Selvfølgelig er det løgn."
Og det var ikke…
George Bush var president, så vi var vant til en viss type løgn,
men jeg sa: "Det er umulig."
Du kunne lukte det folk kalte "støvet" i 80 kvartaler.
Men hun sa det var greit.
Nå har tusenvis av folk kreft,
for det var ikke støv, og det var ikke greit.
-Er det ikke fint å se byen så rolig… -Fordi det ikke er noen der.
New York, så rolig? Noe har skjedd.
Jeg vil alltid huske hvor stille det var 11. september.
Etter… Om du ikke bodde der.
Den eneste andre gangen det var så stille…
Jeg bodde i Midtown. Det var aldri stille.
De skulle kunngjøre kjennelsen til OJ Simpson.
Hele byen så på TV,
og hele byen var musestille frem til de kunngjorde kjennelsen.
Hva var det andre du ville? Det var Godzilla-kostymet som vi skulle ta.
Ishirō Honda! Vi skal tråkke over hele byen.
Så du går ned… Er det Hudson-elva?
Det er East-elva. Så om noe treffer deg…
Jeg er mer redd for at jeg vil treffe noe enn at noe treffer meg.
Er det forskjell på denne modellen av New York og slik den er nå? Er det noe…
Da jeg kom hit, som ikke var lenge siden…
Jeg så etter bygget jeg bodde i. Da denne modellen ble bygd,
var bygget mitt tre varehus
gjort om til en leilighetsblokk, og jeg fant dem.
Du føler det du alltid føler. Jeg skulle kjøpt en ti-roms.
Jeg prøvde å få en venns datter til å flytte tilbake fra L.A.
Hun sa: "Jeg vil, men jeg har ikke råd til det."
Jeg sa: "Flytt tilbake til New York. Ingen har råd til å bo i New York."
Ingen har råd til å bo i New York, Men åtte millioner folk bor der.
Hvordan gjør vi det? Vi vet ikke!
Det er et mysterium.
Vi aner ikke.
Det er akkurat det. Vi vet ikke, men vi er her ennå.
Du kan komme hit uten å vite hvordan du skal bo her,
og så vil du gjøre nok til å kunne bo her.
Så enkelt som det.
Ok.
Når du forlater New York eller bor et annet sted en stund,
får du sjokk av hvor enkelt hverdagslivet er.
Du flytter inn i en leilighet og tenker:
"Hvor er renseriet?"
Noen ganger finner du aldri et.
Eller så går du og…
Om tre måneder så vil jeg krangle med dem så fælt
at jeg aldri kan sette fot der igjen.
Så tenker du at folk bor på steder
der de bare tar klærne og går til renseriet.
Det er et lite ærend.
Men alt i New York er som Nibelungringen.
Alt i New York er så teatralsk.
Det er et utrolig problem.
Så skjønner du at det er så vanskelig å bo i New York
at når folk spør: "Hvorfor bor du i New York?",
så kan du ikke svare.
Du vet bare at du hater folk som ikke våger å gjøre det.
"Du bor på et sted der ting blir gjort så lett,
der folk er så snille mot deg,
der ingen prøver å lure deg hvert femte sekund. Kaller du det et voksenliv?"
Det overrasker meg hvor mange som er i 20-årene nå
som kommer bort til meg og sier:
"Jeg skulle ønske jeg bodde i New York på 70-tallet. Det virker så gøy."
Det er én ting jeg vet.
Da jeg var i 20-årene, kom jeg ikke bort til eldre folk
og sa: "Skulle ønske jeg bodde i New York på 30-tallet."
Så du vet, siden de vet at jeg var her da,
så er jeg et øyenvitne.
Om du elsket Borgerkrigen
og du så Abraham Lincoln, hadde du tenkt: "Han var der. Vi spør ham."
Om du ikke har reservasjon, vent utenfor.
Vi tar en låt nå om en gutt i New York.
De fleste jeg kjente som var i min økonomiske situasjon,
diskuterte ofte oppvarming.
Jeg dro på Max's, og jeg sjekket opp folk,
men jeg spurte først: "Har du oppvarming?"
Det var noe jeg syntes var veldig tiltrekkende.
Personen ble plutselig til en ung Brigitte Bardot.
"Har du oppvarming? Da går vi."
New York Dolls var så bra, og så få folk så dem.
De spilte på Mercer Arts Center, som en dag…
…bare kollapset. Sånn var New York før.
Mercer Arts Center der vi så Dolls veldig ofte,
og andre, men spesielt Dolls.
Og så en dag kollapset det bare.
Bygget falt bare ned. Det var så forsømt.
Da folk sa: "Mercer Arts Center kollapset",
så sa ingen: "Hva mener du?" "Å, det kollapset."
Det var tre bygg som kollapset det året.
De kollapset fordi ingen vedlikeholdt dem.
Det var sånn det var. Jeg tenkte aldri på det.
Jeg tenkte på mye, men ikke at New York skulle bli bedre.
Byen var flott. Det var derfor jeg kom!
Men ikke fordi det var rent. Jeg kom fra et rent sted.
Ikke: "Jeg vil til New York. Det er så plettfritt."
Jeg kom ikke fordi det var trygt.
Jeg kom ikke fordi det var farlig.
Jeg var ikke glad for å være i fare, men jeg vente meg til det.
Jeg har samme vaner som på 70-tallet.
Jeg sitter på T-banen
og ser folk putte veska si ved siden av seg.
"Er du gal?", tenker jeg. Jeg får lyst til å stjele den.
Uansett hva jeg holder… Det kan være en blyant.
Jeg har et hardt grep om den. "Du tar ikke blyanten fra meg."
Jeg legger aldri noe fra meg ved siden av meg. Aldri!
Ikke fordi jeg tror at folk tror det er en bombe,
men fordi noen vil ta det! Klart de tar det.
Det er det som skjer.
I 1971 eller noe
så knuste noen frontruta på bilen min,
som jeg hadde hatt siden videregående,
og de tok fra dashbordet
et eple og en pakke sigaretter som lå på dashbordet.
En pakke sigaretter kostet 50 cent da.
Et eple, ti cent.
Jeg ropte på politiet.
De hadde fortsatt fotpatrulje da.
"Noen knuste frontruta mi og tok ting fra dashbordet mitt."
Purken sier: "Hva stjal de?"
"Jeg hadde et eple og sigaretter."
Han sier: "Hva forventer du?
Om du legger fra deg verdifulle ting i fullt åsyn,
så knuser de frontruta di! Hvem hadde ikke gjort det?
Er du en idiot, eller?"
Siden han hadde et poeng, kranglet jeg ikke.
Jeg skjønte: "Ja, hva forventer du?"
Det var en overskrift som sa:
"President til New York: Dra til helvete".
"Ford til New York: Krepér."
Og hvem er død nå?
Selv om New York ikke er som det pleide å være,
kan jeg ikke tenke meg at de ville latt meg bo noe annet sted.
De hadde dannet et byråd
og sagt: "Vi har kommet for å si at du må dra. Du kan ikke bli her."
-Det er det de gjør med meg, egentlig. -"Beklager. På tide å dra."
Tekst: Ekaterina Pliassova