‫- סדרה תיעודית מקורית של NETFLIX -‬
‫לא משנה מי אתה, יש לך רק את חייך.‬
‫אבל בספרים יש מלאנתלפים חיים.‬ ‫יש מלאנתלפים דברים.‬
‫בעיניי, זו פשוט דרך להיות עשיר לאין שיעור.‬
‫אולי זו הסיבה שכסף מעולם לא היה חשוב לי.‬ ‫כי ברגע שאתה יכול לקרוא, אתה עשיר מאוד.‬
‫כלומר, כל כך עשיר שאם קוראים כל הזמן,‬
‫אין זמן לחשוב על כסף, דבר זניח,‬
‫בעוד קריאה היא עצומה.‬
‫יש לדעתך תקינות פוליטית שחונקת?‬
‫- פראן ליבוביץ‬ ‫דיבור ציבורי -‬
‫היא רוצה לדעת אם יש לדעתי‬ ‫תקינות פוליטית שחונקת.‬
‫והתשובה שלי היא שאני נושמת בסדר גמור.‬
‫איפה לשבת?‬
‫נעבור עכשיו משולחן לשולחן, את תבחרי שולחן.‬
‫תראי באיזה הכי נכון לך לשבת.‬
‫תזיז את זה לפה. איך זה?‬ ‫-זה בסדר.‬
‫אבל האוכל נוראי.‬
‫- ספריות ציבוריות -‬
‫קריאה זה עניין של טעם.‬ ‫זו אמונתי בנוגע לקריאה.‬
‫זה פשוט עניין של טעם.‬
‫אתה יודע,‬ ‫אם גדלים בסביבה שבה ספרים זמינים,‬
‫כי הם נמצאים בבית שלך‬ ‫או כי מישהו לוקח אותך לספרייה‬
‫או שיש ספרייה בבית הספר שלך או משהו,‬
‫יש אנשים שאולי יאהבו לקרוא,‬ ‫פשוט ייכנסו לזה, ויש כאלה שאולי לא.‬
‫אני באמת מאמינה שזה פשוט עניין של טעם.‬
‫אתה יודע, מהרגע שלמדתי לקרוא,‬ ‫זה היה לא ייאמן מבחינתי.‬
‫כאילו, העולם הפך…‬
‫והייתי די מאושרת לפני כן.‬ ‫הייתה לי ילדות מאושרת למדי.‬
‫אבל קריאה הייתה…‬ ‫העולם שלי גדל פי מיליארד, אתה יודע.‬
‫בשביל זה הייתה פעם קריאה, אפשר לומר.‬ ‫עכשיו כבר לא.‬
‫עכשיו אנשים כל הזמן אומרים,‬ ‫"אין ספרים על אנשים כמוני.‬
‫אני לא רואה את עצמי בספר."‬ ‫ אני תמיד חושבת, כאילו…‬
‫"ראית את עצמך בספר הזה?"‬ ‫ואני תמיד חושבת, "לא."‬
‫כלומר, ספר לא אמור להיות מראה.‬ ‫הוא אמור להיות דלת!‬
‫לדעתי. האמת, מעולם לא עלה בדעתי‬ ‫שאני אמורה לראות את עצמי בספר.‬
‫לא חשבתי על זה בכלל.‬
‫אפילו כילדה, זה מעולם לא עלה בדעתי.‬
‫בשנייה שלמדתי לקרוא פשוט אהבתי לקרוא.‬
‫פעם הייתה דמות דמיונית‬ ‫שנקראה "הקורא הממוצע".‬
‫- טוני מוריסון -‬
‫אני לא יודעת מה קרה.‬ ‫-היא הוחלפה ב"סופר הממוצע".‬
‫את לא חושבת?‬
‫נראה לי שאנשים היו פתוחים יותר לספרים פעם.‬
‫את חושבת שזה נכון? כלומר, באמת?‬
‫כן, אני חושבת שלא היה אכפת להם,‬
‫ואולי הם חיפשו סוג של‬
‫עולם או יקום או דמיון חלופיים.‬
‫אבל אמרת את זה בעבר,‬ ‫ואני מניחה שזה יותר נכון משחשבתי.‬
‫קוראים רבים באמת מחפשים‬ ‫סוג של העתק של חייהם.‬
‫כן, את עצמם.‬
‫אני חושבת שהקורא, במובן מסוים…‬
‫אני הקוראת של הספרים שאני כותבת.‬
‫נכון, אבל הקוראים האחרים הם לא.‬ ‫זה מה שאני מנסה להבהיר לך.‬
‫הקוראים האחרים שלך הם לא את.‬
‫כן, הם כן.‬
‫את אומרת "אנחנו". אמרת לי פעם,‬ ‫"פראן, כשאת כותבת, את אומרת 'אתם'."‬
‫נתתי לך משהו שכתבתי. הייתה לך הצעה אחת.‬
‫"את אומרת כאן 'אתם',‬ ‫אבל לא כדאי שתגידי 'אתם',‬
‫כדאי שתגידי 'אנחנו'." ושאלתי, "למה?"‬
‫אמרת, "כי זה מזמין את הקורא להיכנס."‬
‫אמרתי, "אבל אני לא רוצה להזמין את הקורא."‬
‫אמרתי, "התכוונתי ל'אתם'."‬
‫אמרתי, "אני לא מארחת!"‬
‫אמרתי, "אני לא מארחת. אני מהתביעה."‬
‫ואת כן מארחת. את רוצה להזמין אותם להיכנס.‬
‫כן.‬ ‫-כן.‬
‫אני משתדלת מאוד. בואו! את יודעת? בואו.‬
‫לאחרונה קניתי מילון קיצורים.‬
‫אם אני רואה ספר מסוים, אקנה אותו אם אוכל.‬
‫ומילונים, יש לי עשרות מילונים.‬
‫מעולם לא ראיתי מילון קיצורים.‬
‫אז קניתי אותו לא כי אני מבינה קיצורים,‬ ‫אלא כי אין לי כזה.‬
‫לפעמים אתה כאן, וזה נכון גם ב"סטרנד",‬
‫הם קונים ספרים ישנים, והם פורקים אותם…‬
‫הייתי בשתי החנויות,‬ ‫גם בחנות הזאת וגם בסטרנד,‬
‫שכשאני שואלת כמה הספר, המוכר אומר,‬
‫"איפה מצאת את זה? את לא אמורה…"‬ ‫"זחלתי מתחת לשולחן הזה."‬
‫"את לא אמורה לגשת לשם."‬
‫אבל כשמצאתי את מילון הקיצורים‬ ‫והבאתי אותו לקופה,‬
‫האישה אמרה "חשבתי שתקני את זה."‬
‫להיות בחנות ספרים‬ ‫זה מאוד שונה מלהזמין ספר.‬
‫אין לי מחשב, אבל אני מבקשת מחברים,‬ ‫"תוכל להזמין לי את זה מאמזון?"‬
‫אבל אני חייבת להכיר את הספר, שזה אחרת.‬
‫כשמסתובבים בחנות ספרים, את חושבת לעצמך,‬ ‫"מה זה פה? מה זה שם?"‬
‫אתה יודע, מוצאים דברים.‬
‫אני זוכרת שהיו הרבה חנויות ספרים יד שנייה‬ ‫בשדרה הרביעית…‬
‫- בשדרה הרביעית ב-1925 -‬
‫והם בטח החזיקו מעמד‬ ‫כל עוד האנשים החזיקו מעמד,‬
‫כי הם מעולם לא מכרו לך ספר.‬ ‫הם לא היו מוכרים לך ספר.‬
‫אנשים מאובקים שקוראים ספרים מאובקים.‬
‫הם היו יושבים שם. היית נכנס,‬ ‫הם היו מרימים מבט, מעוצבנים. אתה יודע?‬
‫היית לוקח ספר. "כמה זה?"‬
‫עכשיו יש רק את הסטרנד בשדרה הרביעית.‬ ‫לא נשאר שום דבר אחר.‬
‫הבניין הזה הוא היאחזות מנקודת המבט של… ‬ ‫היאחזות בניינית.‬
‫אני יודעת שהציעו לבעלי הבניין הזה,‬
‫שהם בעלי חנות הספרים, סכום עצום של כסף.‬
‫מיליוני דולרים.‬
‫לא מרוויחים מיליוני דולרים ממכירת ספרים,‬
‫אפילו אם התחלת למכור אותם ב-1925.‬
‫והם סירבו למכור.‬
‫בעלות של חנות ספרים‬ ‫מעולם לא הייתה הדרך לעושר.‬
‫אז לאנשים היו חנויות ספרים‬ ‫כי הם אהבו ספרים, אתה יודע?‬
‫ולכן לכל חנות ספרים הייתה רגישות ייחודית.‬
‫היו כאלה שצריך היה לדעת למצוא.‬ ‫לא כי הן היו נגד החוק,‬
‫אלא כי הן היו בקומה החמישית של הבניין.‬
‫מישהו היה אומר, "בקומה החמישית‬ ‫של הבניין ההוא ברחוב 12,‬
‫יש חנות ספרים קומוניסטית."‬
‫טוב, כלומר,‬ ‫ברור שזה מעולם לא היה עסק רווחי במיוחד,‬
‫ואני מעולם לא הייתי קומוניסטית,‬
‫אבל חשבתי, "באמת?‬ ‫אני רוצה לראות את הספרים האלה."‬
‫אז קניתי כמה,‬ ‫כי לא היו לי ספרים קומוניסטים.‬
‫חשבתי, "אין לי ספרים קומוניסטים בבית שלי."‬
‫ואז הייתי קוראת אותם.‬
‫זו אחת הסיבות שהקומוניזם כשל.‬ ‫לא היו כותבים טובים.‬
‫- מידע הוא אור.‬ ‫מידע, כשלעצמו, על כל דבר, הוא אור. -‬
‫- ספרים הם האוצר של העולם -‬
‫- והירושה הראויה לדורות ולמדינות. -‬
‫- היקום עשוי מסיפורים, לא מאטומים. -‬
‫בטוח שלאנשים עדיין יש ספרים. אי אפשר…‬
‫דבר אחד לגבי ספרים,‬ ‫אי אפשר למסור אותם יותר.‬
‫נהגתי לעבור על הספרים שלי מדי שנה,‬
‫אלה שלא רציתי. כל אחד היה לוקח אותם.‬
‫כל בית ספר, כל ספרייה בבית ספר.‬
‫עכשיו, אף אחד לא לוקח אותם,‬ ‫כי הם תופסים מקום.‬
‫אני לגמרי לא מסוגלת לזרוק ספר.‬
‫אני לא יכולה לזרוק ספר.‬ ‫מבחינתי, זה כמו לזרוק בן אדם.‬
‫כלומר, יש הרבה בני אדם שאעדיף לזרוק, אגב.‬
‫כלומר, מבחינתי,‬ ‫ספר הוא הדבר הכי קרוב לאדם.‬
‫אז אני לא יכולה לזרוק אותם.‬
‫יצא לי לראות ספר בפח, וזה נורא.‬
‫אפילו אם זה מבקר שכתב עליך דברים איומים,‬ ‫אני לא יכול למסור את זה.‬
‫אפילו אם זה זבל‬ ‫שלא היה צריך להיות בכלל ספר…‬
‫גם כאלה אני מקבלת, והם נערמים.‬
‫אז כל מי שבא לבקר, הם תמיד מסתכלים,‬ ‫ואני תמיד אומרת,‬
‫יש ערימות מסוימות של ספרים.‬ ‫"היי, קח אותם. כל מה שתרצה, בבקשה."‬
‫"נראה מעניין."‬ ‫אני חושבת, "זה לא, אך קח אותו."‬
‫את קוראת הרבה ספרים‬ ‫של סופרים חדשים, צעירים? את קוראת הרבה?‬
‫אני קוראת הרבה. כן.‬ ‫רוב הזמן שלי מוקדש לקריאה.‬
‫בעיקרון, אני תולעת ספרים.‬
‫איך את מגיעה לספרים שאת קוראת, בידיעה,‬
‫אפילו אם את מתמקדת בספרים הטובים,‬ ‫יש יותר משאת מסוגלת לקרוא.‬
‫תמיד היו לי,‬ ‫למרות שזה הולך ונהיה יותר קשה,‬
‫הרבה חברים מבוגרים ממני שאומרים,‬ ‫"מה? לא קראת את זה?"‬
‫הם אומרים, ואני קוראת.‬
‫כמו כן, נהגתי לדפדף בחנויות ספרים,‬ ‫אבל יש פחות ופחות מאלה.‬
‫זה משהו שאני חושבת עליו כל הזמן,‬ ‫ואם מישהו ממליץ על ספר‬
‫ואני חושבת שזו תהיה המלצה טובה,‬ ‫אני קונה את הספר.‬
‫אם מישהו ממליץ לי על ספרים,‬
‫ואני לא אוהבת אותם, או ממש לא אוהבת אותם,‬
‫אני נוטרת טינה לאדם שהמליץ עליהם.‬
‫כאילו, פעם צעקתי על מישהו,‬ ‫התקשרתי אליו וצעקתי עליו,‬
‫על זה שהוא נתן ציטוט לספר שקניתי,‬ ‫כי הבחור נתן לו ציטוט.‬
‫הייתי בחנות. לא שמעתי על הספר הזה.‬
‫ראיתי ציטוט מהבחור הזה, שהוא סופר נפלא.‬
‫קניתי את הספר.‬
‫קראתי את הספר. זה היה ספר נוראי.‬
‫התקשרתי לבחור.‬ ‫אמרתי, "השתגעת? בדיוק קראתי את זה."‬
‫הוא אמר, "אני מכיר אותו."‬
‫אמרתי, "בפעם הבאה שתעשה את זה,‬ ‫לפני שתעשה את זה, תתקשר אליי.‬
‫תגיד, 'פראן, את תראי ציטוט שלי על ספר,‬ ‫אבל זה לא ספר טוב.'"‬
‫יש ספרים, במיוחד ספרים מומלצים מאוד,‬
‫שכולם אומרים, "הבחור גאון".‬
‫ואז אני אקנה את הספר. אני איכנע ללחץ.‬
‫אנשים אומרים, "מה חשבת?‬ ‫נכון שזה היה נהדר? קראת אותו?"‬
‫ואז אני מבינה. אני אומרת, "קראתי חלק מזה."‬
‫"מה? שנאת את זה?"‬
‫אמרתי,‬ ‫"לא. גרוע מכך. שכחתי שאני קוראת את זה."‬
‫זה הכי גרוע, לדעתי.‬
‫"שכחתי שקראתי את זה",‬ ‫זה גרוע בהרבה, לדעתי, מ"סגרתי אותו בזעם."‬
‫לא סגרתי אותו בזעם. שמתי אותו בצד.‬
‫הטלפון צלצל, או שהגיע הזמן לאכול, לא משנה,‬
‫ובמשך הזמן הזה, שכחתי שאני קוראת אותו.‬
‫זה מדור היוחסין?‬
‫זה יוחסין, כן.‬
‫מתי המשפחה שלך הגיעה לכאן?‬ ‫כי יש כמה ספרים.‬
‫איטלקים לאמריקה.‬
‫1910. 1909.‬
‫עכשיו שכחתי איפה הם היו. היו להם כמה…‬
‫יש כאן נורווגים. למי אכפת?‬ ‫-למי אכפת?‬
‫אנשים בני פחות מארבעים, בוודאות.‬ ‫-כן.‬
‫אין להם דברים.‬ ‫אין להם ספרים, אין להם תקליטים.‬
‫יש להם את זה במכונה הזאת.‬ ‫הכול נמצא במכונה.‬
‫לא. איפה ראיתי את זה?‬
‫משפחות המייפלאואר, 12 כרכים.‬
‫תמיד דמיינתי אותה כמעין סירה קטנה.‬
‫היא הייתה קטנה מאוד.‬ ‫-עם כמה אנגלו-סקסים פרוטסטנטים לבנים.‬
‫אבל זאת בטח הסיבה שמשפחתי לא קפצה לסיפון.‬
‫כי הם חשבו, "צפוף מדי!‬
‫בואו נחכה כמה מאות שנים‬
‫ונקנה כרטיסים זולים לאליס איילנד,‬ ‫ישר לניו יורק.‬
‫הינה. לא יודעת איך… ‬
‫הינה.‬ ‫-מצאת את האיטלקים?‬
‫כן. איטלקים לאמריקה.‬
‫איפה אתה?‬ ‫-1893, 1895.‬
‫אתה יודע באיזו שנה הם הגיעו?‬ ‫-1910, לדעתי.‬
‫1903, 1904, 05.‬
‫אני חוששת שהגעתם בהיסטוריה עכשווית מדי.‬ ‫עדיין לא כתבו את זה.‬
‫סיימתי. אני אוהבת משחקי שולחן, אדוני.‬
‫אם יורשה לי לשאול,‬ ‫חשבתי שמחפשים כאן מחלות ומחלות מידבקות.‬
‫למרבה הצער, גברתי, זה הוכח מדעית‬
‫שמחסור באינטליגנציה זה תורשתי,‬
‫ולכן גם מידבק, במובן מסוים.‬
‫אנו מנסים למנוע מאנשים מתחת לממוצע‬ ‫להתערבב עם אזרחינו.‬
‫איזה חזון מודרני.‬
‫אתה מכיר את הסרט "המסע אל החלום"?‬ ‫-כן.‬
‫חשבתי שהוא ממש טוב…‬
‫- המסע אל החלום‬ ‫בימוי ע. קריאלזה -‬
‫כי היה מידע רב שלא ידעתי על מהגרים.‬
‫לא ידעתי‬ ‫כמה קפדנית הייתה הכניסה באליס איילנד.‬
‫למרות שידעתי שסבא-רבא שלי,‬
‫כשהוא הגיע לכאן מרוסיה,‬
‫עוכב כי הייתה לו דלקת בלחמית העין.‬
‫טוב, ברור שהוא נדבק בזה על הסירה המקסימה.‬ ‫לא המייפלאואר.‬
‫ולא הייתה… זה מטופל באנטיביוטיקה,‬ ‫אבל לא הייתה אז אנטיביוטיקה.‬
‫אז בעיקרון, הם אמרו לו,‬ ‫"אתה חייב להישאר בהסגר."‬
‫הם ידעו שזה מידבק.‬
‫"ואם זה ייעלם תוך כך וכך ימים, יופי.‬ ‫ואם לא, אתה שט בחזרה."‬
‫כן.‬
‫למרבה המזל, הוא היה בסדר,‬ ‫והם נתנו לו להיכנס.‬
‫ואנשים נשלחו חזרה, וחייהם השתנו לחלוטין.‬
‫על דברים כמו דלקת עיניים.‬ ‫-כן.‬
‫הבט למטה.‬
‫הבט למעלה.‬
‫למטה.‬
‫למעלה.‬
‫יש גלים שונים של מהגרים‬ ‫שעברו בלואר איסט סייד.‬
‫לא רק היהודים. היו, כפי שאתה יודע,‬ ‫האיטלקים ורבים אחרים.‬
‫אבל עכשיו יש בלואר איסט סייד‬ ‫משהו בשם "מוזיאון שיכוני המהגרים".‬
‫מוזיאון שיכוני המהגרים! מה יש שם?‬
‫מגפת שחפת, למשל? אתה יודע?‬
‫מה אפשר לשים שם? אתה מבין למה אני מתכוונת?‬
‫מוזיאון שיכוני המהגרים.‬ ‫אנשים משתוקקים לזה? לא נראה לי.‬
‫פעם האמבטיה הייתה במטבח. כן, נו, בחייך.‬
‫כלומר, בשבילי, זה כאילו…‬
‫לא יודעת. זה נראה מגוחך, למען האמת.‬
‫אני לא מנסה להרתיע אנשים מללכת לשם.‬
‫טוב שצעירים שלא יודעים על שיכוני המהגרים‬ ‫ילכו לראות את זה, לא?‬
‫הדרך שבה גדלו המהגרים,‬ ‫הסבים והסבתות שלי, ההורים שלי.‬
‫יש כל כך הרבה רומנים וספרים טובים‬ ‫על התקופות האלה, שנכתבו על ידי האנשים האלה‬
‫ודרכם היית מקבל תמונה עשירה בהרבה,‬ ‫למרות שאין תמונות.‬
‫כנראה שהמוזיאון זה טוב, כי מסתכלים עליו.‬
‫אז להסתכל על משהו זה, כמובן,‬ ‫אנשים מרגישים יותר בקלות,‬
‫מאשר כשקוראים משהו.‬
‫אבל מוזיאון שיכוני המהגרים‬ ‫הוא לא שיכון מהגרים.‬
‫יש מישהו שלא תקראי את כתביו?‬
‫כלומר, התגלה שהנרי רות שכב עם אחותו,‬
‫וזה היה נורא.‬
‫אך זה לא ימנע ממני לקרוא את כתביו.‬ ‫כמובן, אי אפשר לקרוא את כתביו באותו אופן.‬
‫אבל גם לפני כן, הנרי רות ‬ ‫לא היה כזה שכותב שירה פסטורלית באופן רגוע.‬
‫אתה יודע, כשאני קוראת כתבים של סופר,‬ ‫אפילו סיפורת, אני יודעת‬
‫שזה לא בא משום מקום, מה שאנשים חושבים.‬
‫אז זה לא היה כזה, "הנרי רות,‬ ‫חשבתי שהוא כזה בחור מתוק."‬
‫לא חשבתי כך קודם.‬ ‫אבל אני חושבת שהוא סופר נהדר.‬
‫לא הייתי מפסיקה לקרוא את כתביו.‬
‫אם הוא היה בחיים, אתה יודע,‬ ‫אולי לא הייתי מדברת איתו.‬
‫אבל הוא מת,‬
‫ועדיין כדאי לך לקרוא את כתביו.‬
‫כלומר, אתה יודע,‬ ‫ג'יימס לוין הוא אומן נהדר. אומן ממש נהדר,‬
‫אני לא אומרת שאני לא מאמינה להאשמות האלה.‬
‫אז נגיד שהן אמיתיות במאה אחוז…‬
‫טוב, אז,‬ ‫הייתה לו עבודה כמנצח במטרופוליטן אופרה.‬
‫כן, צריך לפטר אותו. אני מבינה את זה.‬
‫אבל לא צריך להוציא את ההקלטות מה… למה?‬
‫זה משהו שאני לא מבינה.‬
‫האם הרעיון הוא, "הוא יקבל מזה כסף?"‬
‫כלומר, הן עדיין נהדרות. הוא אומן נהדר.‬
‫אתה יודע, לפטר אנשים מהעבודה שלהם שם הם…‬
‫צריך לעשות את זה‬ ‫אם אנשים עושים דברים איומים.‬
‫אתה יודע, במיוחד הדברים שהוא הואשם בהם.‬
‫אבל לא לקרוא ספרים‬ ‫או להאזין למוזיקה של אנשים או…‬
‫זה נראה לי ממש חסר טעם.‬
‫אנשים אומרים, "אי אפשר להאזין להקלטות האלה‬ ‫בלי לחשוב על זה."‬
‫אני חושבת, "אתם לא, אבל אני יכולה."‬
‫כשהייתי צעירה מאוד,‬ ‫בת שבע או שמונה,‬
‫אימא שלי קנתה לי את זה.‬
‫את הספר הזה, שנקרא "Six Little Cooks".‬
‫לא יכולתי להאמין שזה משהו שיהיה שייך לי.‬
‫זה עדיין מבהיל אותי מאוד.‬
‫כי כפי שאתה רואה, זה יפה מאוד. זה יפהפה.‬
‫אבל גם, אתה יודע, זה יצא לאור,‬ ‫לדעתי, ב-1900.‬
‫לא האמנתי שיש לי משהו שנראה כל כך חשוב.‬
‫זה כמו ש… זה נראה לי חשוב,‬
‫כי זה נראה‬ ‫כמו משהו שיהיה במוזיאון או בספרייה.‬
‫אני אוהבת את הספר הזה,‬ ‫ואם משהו יקרה לו זה ישבור לי את הלב.‬
‫זה ספר במצב מצוין שהיה בבעלות ילדה בת שבע.‬
‫עד כדי כך תמיד נזהרתי עם ספרים.‬
‫כלומר, אני זוכרת פעם אחת,‬ ‫כשהייתי בערך באותו גיל,‬
‫קראתי ספר של ננסי דרו, והוא נפל לי,‬
‫והרמתי אותו ונישקתי אותו.‬
‫ואימא שלי אמרה, "מה את עושה?"‬
‫ואמרתי, "אם מפילים ספר, חייבים לנשק אותו."‬
‫היא אמרה, "מי אמר לך את זה?"‬
‫זה משהו שאמרו לנו בבית הכנסת.‬
‫שאם מפילים ספר תפילה, איך שלא קוראים לזה,‬ ‫צריך לנשק אותו.‬
‫אימא שלי אמרה, "כן. לא כל ספר."‬
‫אחד הדברים הראשונים שכתבת‬ ‫היה טור למגזין "אינטרוויו".‬
‫ואחרי שעשית את זה לזמן מה…‬
‫"I Cover the Waterfront" היה שמו של…‬
‫לא, הטור הראשון שהיה לי ב"אינטרוויו"‬ ‫נקרא "הטוב שבגרוע",‬
‫וזה היה טור ביקורת סרטים.‬
‫אבל סיקרתי רק, טוב,‬ ‫אפילו לא סרטים מליגה ב',‬
‫בעיקר כאלו שנוצרו על ידי חברה בשם‬ ‫"אמריקן אינטרנשיונל פיקצ'רס",‬
‫שהתמחתה בסוג מסוים של סרטים,‬ ‫שהייתי מאוהבת בו.‬
‫והם הקרינו אותם בניו יורק למפיצים.‬
‫הייתי צופה בהקרנות האלה.‬ ‫כתבתי את הטור הזה במשך כשנתיים.‬
‫ואז התחלתי את‬ ‫"I Cover the Waterfront",‬
‫שהיה יותר כללי.‬
‫כתבתי על הכול, לא רק סרטים.‬
‫אבל אמרתי לך שיש לי את הספר הזה.‬ ‫-איזה ספר?‬
‫כל הדברים שכתבת ל"אינטרוויו" בשנות ה-70.‬
‫ביקורות הסרטים שלי נמצאות שם.‬ ‫-זה נכון. כן.‬
‫"הטוב שבגרוע".‬ ‫-כן, נכון.‬
‫כל הסרטים ההם של איי-איי-פי, זוכר?‬ ‫-כן.‬
‫ומעולם לא הקרינו אותם בניו יורק.‬ ‫אולי הקרינו אותם ברחוב 42.‬
‫הקרינו אותם בניו יורק‬ ‫לבעלי קולנועי דרייב-אין.‬
‫כי בעיקר בכאלה הקרינו אותם אז.‬
‫היו עושים הקרנות, נגיד בברודוויי 1600.‬
‫זוכר את חדר ההקרנה ההוא?‬ ‫-חדר הקרנה נהדר.‬
‫כל כך מלוכלך.‬ ‫-הכנסתי את עצמי לרשימה של איי-איי-פי.‬
‫כדי שאוכל לצפות בסרטים האלה.‬ ‫ופשוט התחלתי לכתוב בעיקר עליהם.‬
‫כי היה יותר כיף לכתוב עליהם.‬
‫כי לא באמת התעניינתי בלהיות מבקרת.‬
‫רציתי למצוא משהו מצחיק לכתוב עליו.‬
‫הדברים האלה היו… ‬ ‫-הם היו מדהימים.‬
‫אבל אתה ביימת את אחד מהסרטים האלה.‬
‫"כנופיית ברתה".‬ ‫-כתבתי עליו.‬
‫ראית?‬ ‫-לא, לא ראיתי.‬
‫אני בהחלט זוכרת,‬ ‫כי כשגיליתי, לאחרונה,‬
‫שביימת את "כנופיית ברתה", אמרתי,‬ ‫"בטוח כתבתי עליו. אני זוכרת."‬
‫אבל לא ידעתי שזה אתה ביימת.‬
‫כן?‬
‫תוכלי לדבר קצת על החוויה‬
‫שבכתיבה למגזין "אינטרוויו" ולאנדי וורהול?‬
‫אני לא ממש יודעת מה לומר על זה.‬ ‫זה היה לפני זמן רב.‬
‫הייתי צעירה מאוד‬ ‫כשהתחלתי לעבוד ב"אינטרוויו". הייתי בת 20.‬
‫וכתבתי ל"אינטרוויו"‬ ‫במשך איזה 11 שנים, אני חושבת. די הרבה זמן.‬
‫ומעולם לא הסתדרתי עם אנדי.‬
‫אנדי מעולם לא הסתדר איתי.‬
‫הולך לו טוב בהרבה מאז שהוא מת.‬
‫איך אני יודעת? כי שבועיים לפני מותו‬ ‫מכרתי את כל יצירות וורהול שהיו לי.‬
‫מכרתי אותם‬ ‫כדי לשלם את דמי תחזוקה של הדירה שלי.‬
‫אז אני עושה החלטות גרועות לא רק בנדל"ן.‬
‫ולמען האמת, אני מאמינה שבגלל זה אנדי מת.‬
‫אתה יודע? הוא בטח חשב,‬
‫"טוב!"‬
‫כמובן שהמחירים עלו ברגע שהוא מת.‬
‫אין דבר שמסמל בעיניי את השינוי בניו יורק‬
‫יותר מהעובדה שמה שהיה פעם‬
‫דוכן עיתונים גדול שעובד כל הלילה,‬ ‫24 שעות ביממה, תמיד פתוח, בכיכר קולומבוס ‬
‫הוא כעת השכרת אופניים.‬
‫המראה של ניו יורק השתנה לחלוטין.‬
‫במילים אחרות,‬ ‫ניו יורק הייתה מוצפת עיתונים פעם.‬
‫הם היו בביבים, הם היו בפחים. ‬
‫זוכרת את המקום עם העיתונים בטיימס סקוור?‬
‫כל העיר הייתה מוצפת עיתונים,‬ ‫כי אנשים זרקו אותם.‬
‫היו מיליארד עיתונים.‬ ‫בכל יום אנשים זרקו אותם.‬
‫אז הם היו בביבים.‬
‫כל סלי האשפה היו מלאים בעיתונים.‬
‫בכל מושבי הרכבת התחתית היו עיתונים.‬ ‫הם היו על הרצפה.‬
‫לעיתים רחוקות עוד רואים‬ ‫אנשים קוראים עיתונים ברכבת התחתית.‬
‫וזה היה פעם… הכול.‬ ‫-זה היה הכול.‬
‫וכן רואים‬ ‫אנשים קוראים ספרים אמיתיים ברכבת התחתית.‬
‫לא מיליון אנשים,‬ ‫אבל רואים כמה שעושים את זה,‬
‫ומדובר בעיקר בצעירים.‬
‫בעיקר, לדעתי, אנשים בשנות העשרים לחייהם.‬
‫ושאלתי את העורך שלי,‬ ‫שיש לו ילדים בגיל הזה,‬
‫"הילדים שלך קוראים ספרים בקינדל,‬ ‫או איך שלא קוראים לזה?"‬
‫והוא אמר, "לא. הילדים שלי קוראים ספרים."‬
‫הוא אמר, "האנשים שקוראים בעיקר… "‬
‫יש משהו מלבד קינדל. איך שלא קוראים לזה.‬
‫הוא אמר שהאנשים האלה‬ ‫הם בעיקר בשנות הארבעים והחמישים שלהם.‬
‫אז, כלומר, לא תמיד ברור לי, אתה יודע…‬
‫אני תמיד מנסה לראות מה אנשים קוראים.‬
‫זה חשוב לי מאוד.‬
‫מה אתם קוראים.‬
‫אבל כל ספר, אפילו אם אני מסתכלת על הספר‬ ‫וחושבת, "מי היה קורא את הספר הזה?"‬
‫טוב, יופי. זה ספר.‬
‫קדימה, תקראו.‬
‫היי. אתם קונים ספרים?‬
‫בקיוסק הזה? לא.‬
‫לא. אני בטוחה שלא. אתה חושב שזה הוגן‬ ‫להכניס ספר לטיימס סקוור?‬
‫זה לא הוגן כלפי הספרים.‬ ‫-כן.‬
‫אין להם באמת בחירה.‬ ‫-זה מזיק.‬
‫- תחשוב לפני שאתה מדבר.‬ ‫תקרא לפני שאתה חושב. פראן ליבוביץ -‬
‫אם אתה לא מוכר ספרים, וברור שאתה לא,‬ ‫למה אתה כאן? אתה מוכר את החולצות?‬
‫אנחנו מוכרים הרבה תיקים. כן מוכרים ספרים.‬ ‫-כן.‬
‫זה ספר נהדר. אני כל הזמן קונה אותו לילדים.‬
‫זה ספר ממש טוב.‬
‫גבירותיי ורבותיי, קבלו את פראן ליבוביץ!‬
‫"מטרופוליטן לייף" ו-"סושיאל סטדיז",‬ ‫מה בא קודם?‬
‫"מטרופוליטן לייף" ואז "סושיאל סטדיז",‬
‫אוסף מבדר בטירוף של מאמרים משעשעים. שניהם.‬
‫וכמה פעמים הם הופצו מחדש‬ ‫בצורה כזו או אחרת?‬
‫בפורמטים שונים,‬ ‫כנראה ארבע או חמש פעמים כל אחד מהם.‬
‫עכשיו יש לך ספר ילדים. זה חדש עבורך.‬ ‫-נכון.‬
‫את מתכננת לכתוב משהו חדש?‬
‫זה חדש.‬ ‫-ספר הפנדה?‬
‫כן,‬ ‫-כן, אבל זה לילדים.‬
‫אני כותבת רומן.‬ ‫-כתבת רומן כבר לפני שש שנים.‬
‫כשדיברנו לפני שש שנים… ‬ ‫-לא.‬
‫הייתי אמורה לכתוב רומן אז,‬ ‫אבל לקחתי עשר שנים הפסקה כדי לזעוף.‬
‫עשר שנים הפסקה כדי לזעוף?‬ ‫-כן.‬
‫והצלחת להגשים את כל מה שרצית לעשות?‬
‫כמעט סיימתי לזעוף.‬
‫האם את סובלת מ… ‬ ‫-כן.‬
‫בסדר.‬
‫בספרייה הציבורית של ניו יורק‬ ‫יש מגנט על המקרר, עם ציטוט שלך.‬
‫חצי ציטוט.‬ ‫-חצי ציטוט.‬
‫חצי הציטוט הוא, "תחשוב לפני שאתה מדבר.‬
‫תקרא לפני שאתה חושב." מה השאר?‬
‫שאר הציטוט, למיטב זיכרוני, כי הוא ממש ישן…‬
‫זה משהו שכתבתי ל"ניוזוויק" ב-1978 בערך.‬
‫טוב, אז, "ניוזוויק"‬ ‫היה עיתון חשוב מאוד ב-1978, אגב.‬
‫והיה להם מדור בעמוד האחורי, בשם "תורי".‬
‫והם היו מזמינים אנשים שונים לכתוב אותו.‬
‫אחרי שהספר הראשון שלי יצא ב-1978,‬ ‫הוזמנתי לעשות זאת.‬
‫ההורים שלי לא האמינו. הם אמרו, "הציעו לך?"‬
‫ההורים שלי קנו את "ניוזוויק"‬ ‫כי הרבה יהודים לא קנו "טיים".‬
‫כי ה"טיים" היה בבעלותו של הנרי לוס,‬ ‫שהיה אנטישמי ידוע.‬
‫הם קנו "לייף", כי איכשהו הם פספסו את זה.‬
‫אבל הם קנו "ניוזוויק".‬
‫בניוזוויק היה את המדור הזה,‬ ‫ואמרתי "אני אעשה את זה".‬
‫״מה זאת אומרת? את?"‬
‫זה כאילו שזה היה בלתי נתפס בעיניהם.‬
‫אז כתבתי משהו על בני נוער,‬
‫וזה היה מין כיוון שונה לבני נוער.‬
‫דברים שונים שהם צריכים לעשות.‬
‫ואני חושבת שהציטוט המקורי היה…‬
‫"תחשוב לפני שאתה מדבר.‬ ‫תקרא לפני שאתה חושב.‬
‫זה ייתן לך משהו לחשוב עליו‬ ‫שלא המצאת בעצמך.‬
‫מהלך חכם בכל גיל,‬ ‫אבל בעיקר בגיל 17‬
‫כשאתה הכי בסיכון להגיע למסקנות מעצבנות."‬
‫- לזכרה של טוני מוריסון, באהבה -‬
‫ובכן, המקום שבו אנו נמצאים,‬ ‫"מועדון השחקנים",‬
‫נרכש על ידי אדווין בות', שהיה שחקן,‬
‫ושבשלב מסוים פתח את "מועדון השחקנים".‬
‫וכשהוא נפטר,‬ ‫הוא הוריש את הבניין למועדון השחקנים.‬
‫אבל אחיו‬
‫היה ג'ון וילקס בות'.‬
‫אז אחיו הרג את אברהם לינקולן.‬
‫ויש מכתב למעלה…‬
‫לא המכתב האמיתי, אלא עותק של המכתב‬
‫שהוא כתב לעיתון.‬
‫הוא ממוען ל"אחיי האזרחים" או משהו כזה,‬
‫כמו מתנצל על אחיו.‬
‫וקראתי את המכתב הזה וחשבתי לעצמי‬
‫שאני מכירה הרבה אנשים שמתלוננים על אחיהם.‬
‫למעשה,‬ ‫כמעט כל מי שיש לו אחים מתלונן עליהם.‬
‫אבל חשבתי, כשקראתי את המכתב הזה,‬
‫שזה לא משנה איזה סוג של אחים יש לך… ‬
‫כאילו, אתה יכול לומר לעצמך,‬ ‫"כן, אחי לעולם לא מחזיר לי כסף".‬
‫או, "אחותי מרכלת", או, אתה יודע…‬
‫אבל אתה תמיד יכול לומר לעצמך,‬
‫"לפחות אחי לא הרג את אברהם לינקולן."‬
‫אני בטוחה שגם אדווין בות'‬ ‫הקשיב לחברים שלו מתלוננים על אחיהם,‬
‫עד שאחיו הרג את לינקולן.‬
‫ואז, אני בטוחה שאחרי זה,‬ ‫אם אנשים היו אומרים "אחי שאל… "‬
‫אנשים היו אומרים,‬ ‫"שקט. אחיו הרג את לינקולן."‬
‫כאילו, "בואו לא נפתח את זה."‬
‫אז תמיד יש אנשים עם בעיות גרועות משלך.‬
‫טוב.‬ ‫-סיימנו?‬
‫כן, אני מבינה.‬
‫קדימה. תמשיך לצלם.‬
‫בבקשה. תמשיכי.‬
‫היא פונה שמאלה.‬
‫כן. זה עוד גשר.‬
‫טוב. הצלחתי.‬
‫ומה לגבי איך שלא קוראים לו,‬ ‫שעמד לבנות כביש מהיר שעובר במנהטן?‬
‫רוברט מוזס. שבנה את זה.‬ ‫זה היה הרעיון של רוברט מוזס.‬
‫כל זה… ‬ ‫-רוברט מוזס היה צריך לדבוק בדגמים.‬
‫מבלי יודעין רוברט מוזס,‬ ‫היה הכי טוב בתור מיניאטוריסט.‬
‫הלכתי ליריד העולמי, אך לא ראיתי את זה.‬
‫היריד העולמי היה כה מלא באטרקציות מדהימות‬
‫שלמי היה זמן לזה, מי ידע על זה בכלל?‬
‫אבל אני לא מאמינה שזה עדיין כאן.‬
‫בסדר. כן.‬
‫תרגום כתוביות: זואי רוז‬