EN ORIGINAL DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Hvis jeg havde vidst det, jeg ved nu, da jeg var ung,
havde jeg ikke begået de fejl.
Men jeg har dårligt nyt. Man begår fejltagelser.
Man begår ikke kun fejl til en bestemt alder.
Man begår fortsat fejltagelser, og man har færre undskyldninger,
for når man er ældre, har man sjældent mulighed for at begå nye fejl.
Man tænker: "Tænk, at jeg begik den fejl igen."
Første gang ved man ikke bedre, så man har en undskyldning.
Men så tænker man: "Det er 16. gang, jeg begik den samme fejl."
Og den fejl, man begår igen og igen,
beviser bare, at man er dårlig til det, uanset hvad det er.
Ja?
Giver den mulige miljøapokalypse dig angst?
Nej. Jeg er ikke ung. Hvis der er apokalypse…
Jeg har råd til at leve cirka fire år til.
Hvis jeg vidste, der ville komme en apokalypse, et år til.
Havde vi så mange til foredraget?
-Nej. -Nej.
Så er der fest.
Tænk, at det er ti år siden, vi holdt det.
Ti år gik så hurtigt.
Så hurtigt gik det ikke.
Nej. Men det var nært forestående.
Er vi på? Filmer vi nu?
-Ja. -Ja. Vi filmer bare videre.
-Det vidste jeg ikke. Hvornår begyndte vi? -Da det smadrede.
Og da fyrene talte, og så kom vi ned. Vi filmer alt.
Det skal man da sige.
-Har du en syndig fornøjelse? -Nej, jeg har ej.
Fornøjelser er aldrig en synd.
Det er utroligt, at udtrykket "syndig fornøjelse" findes.
Medmindre din fornøjelse er at dræbe folk.
Mine fornøjelser er fuldstændig harmløse,
hvilket betyder, at ingen dør. Ingen kommer til skade.
Jeg føler mig ikke syndig over en fornøjelse.
Vi lever i en verden, hvor folk ikke føler sig syndige over at myrde,
og folk ikke føler sig syndige ved at sætte babyer i bur ved grænsen.
Folk føler sig ikke skyldige, men jeg burde føle mig syndig for hvad?
For at spise to skåle spaghetti? For at læse en krimi?
Eller folks syndige fornøjelse er altid at nyde en kunstform,
der ikke er fin kunst.
Hvis folk kan lide at læse en You're a Wolf- bog.
Det kaldes syndig fornøjelse. Men jeg føler mig ikke syndig.
Glæde for mig, især jo ældre jeg bliver,
desto mere tænker jeg: "Bare mor dig, min ven.
Værsgo. Mor dig."
Sådan har jeg det.
Jeg har altid holdt af sjov. Jeg synes, folk skal more sig,
så længe sjov ikke er ødelæggende for andre.
Hvis nogen svarer mig, hvis jeg spørger: "Hvorfor gør du det?"
Hvis de siger: "Det er sjovt." Det er et godt svar.
Et dårligt svar er: "Du kan ikke se, hvor vigtigt det er…"
Det et dårligt svar, men "for sjov" er et godt svar.
Jeg kan lide fester. Det hører man aldrig nogen sige.
Alle hader fester, især når de er til fest.
Jeg er bryder mig ikke om baller, men jeg tog med for pigernes skyld.
Og folk har tit sagt om mig, mens jeg var der:
"Fran kan lide fester", som om det er så sært.
"Fran kan lide fester."
Jeg kan lide fester, for fester skal være sjove.
Det er som film, da jeg var barn. Film er gode.
Slik er godt. Fester er gode.
Der er intet galt med fester!
LEOPARDEN INSTRUKTØR: L. VISCONTI
Sidste gang jeg så Leoparden, var det en mindre restaureret udgave.
Og da jeg så den på Ziegfeld, var jeg, hvis ikke den eneste,
så en af få, der ikke var instruktør, der var der.
Jeg så, at det var som sidste gang, jeg så Richard Pryor.
Da jeg så ham på Town Hall, bestod publikum af komikere.
Da jeg så Leoparden, var alle i publikum instruktør.
Kan du lide film?
Film? Jeg elsker film.
Går du i biografen, eller ser du dem derhjemme på dvd'er?
Som jeg sagde for nyligt, går jeg ikke i biografen ret tit,
fordi jeg hader mine medmennesker.
-Taler folk til skærmen? -Ja, de taler.
De taler i telefon, snakker og spiser en treretters steak-menu.
Jeg har en dvd-afspiller, som jeg fik.
-Er den ikke tilkoblet fjernsynet? -Nej…
-Scorsese gav mig den faktisk. -Okay.
Det er en lille en, man skal kunne se på sofaen, men
det er ret kompliceret.
Hvordan mødtes I?
Hvordan mødtes vi?
-Vil du sige det? -Ved vi det?
-Nej. -Nej.
Folk har tit spurgt mig, hvordan jeg mødte Marty. Jeg ved det ikke.
Jeg tror, jeg mødte ham til en fest.
Hvorfor tror jeg det? Jeg går til mange fester.
-John Waters' 50-årsfest? -Da kendte jeg dig allerede.
Du kendte mig før det.
Jeg ved, at jeg kendte Marty længe, før jeg kendte ham godt,
for selvom jeg går til flere fester end Marty,
og derfor har Marty lavet mange film, og jeg har ikke skrevet mange bøger og…
Men jeg bemærkede, at når jeg så Marty til en fest,
endte vi med at snakke sammen hele aftenen.
Jeg var oppe hele natten, fordi jeg drak for meget kaffe.
Og den film, jeg spurgte dig om engang,
med Cary Grant, der hed Penny Arcade, blev vist midt om natten.
Penny Serenade.
-Ja. Så du den? -Jeg har aldrig set den.
Der er ingen Cary Grant-film, hvor Cary Grant er mindre Cary Grant.
Men dengang prøvede han at spille roller for at bryde ud af Cary Grant-personaen.
Han fik kun én Oscar-nominering for None but the Lonely Heart.
Men det var et forsøg med George Stevens.
George Stevens.
Jeg så ham engang. Jeg gik ned ad Madison Avenue.
Det var i 80'erne. Han var allerede gammel.
Og jeg bemærkede, da jeg gik ned ad gaden, at folk var stoppet.
Og op ad Madison Avenue går Cary Grant
i en hvid linnedhabit med sit hvide hår,
og han stråler.
Og jeg tænkte: "Er det skidt?"
Jeg mener…
Værsgo.
Da jeg var barn, var klimaanlæg ikke almindeligt,
men det var almindeligt i biografer.
Og biograferne havde faktisk disse bannere
med bogstaver, der lignede isterninger,
og der stod "luftkølet" eller "aircondition" indenfor.
Og nogle gange sagde folk: "Det er så varmt. Lad os gå i biografen."
Derfor tog man i biografen.
Så jeg elskede virkelig at gå i biografen, men jeg kan ikke sige…
Jeg kan bestemt ikke sige, jeg bedømte dem.
Jeg bedømte dem ikke. Jeg tænkte bare: "Film! Godt."
Er der en film, der vises i TV, du kan se igen og igen?
Der er mange film, jeg så godt kan lide.
Da jeg var barn, var der et TV-program, der hed Million Dollar Movie,
og det var en film, de viste hver dag.
De viste den hver dag i en uge.
Så jeg begyndte at se filmen Drengen med det grønne hår.
Det var mandag.
Kl. 19.30, en halv time inde i filmen skulle jeg i seng.
"Må jeg ikke se…?" "Nej, du skal gå i seng."
Hele ugen, fem dage,
så jeg en halv time af Drengen med grønt hår.
Jeg spurgte min mor i det sidste årti: "Hvorfor måtte jeg ikke se…?
Jeg var oppe i 40'erne, før jeg så slutningen af Drengen med grønt hår.
Jeg gik i seng kl. 19.30, til jeg var cirka ti år.
Jeg spurgte mor: "Hvorfor skulle jeg sove så tidligt?"
Derfor lider jeg af søvnløshed.
Jeg var aldrig træt kl. 19.30.
-"Hvorfor skulle jeg sove så tidligt?" -Hun sagde: "Ærligt talt, Francie.
Kl. 19.30 gad jeg ikke høre på dig mere."
Hey, bedstefar!
Ja, min dreng?
Jeg har grønt hår.
Det år var jeg i elevatoren i min bygning,
og en dreng kom ind med grønt hår.
Ikke en teenager, der havde farvet hår.
Men en dreng med en mor, der lod ham se Drengen med det grønne hår,
og lod ham få grønt hår.
Han er cirka syv år.
Jeg så på ham og sagde: "Jeg kan lide dit hår." Han sagde: "Tak."
Jeg sagde: "Der er en film, der hedder Drengen med det grønne hår.
Han sagde: "Nej, der er ej."
Jeg sagde: "Jo, der er." Han sagde: "Nej, der er ej."
Jeg så ham igen og sagde: "Filmen hedder Drengen med det grønne hår."
"Det tror jeg ikke på."
Jeg sagde: "Du har nok en af de der moderne enheder. Tjek det."
Jeg så ham aldrig igen.
Her er noget , jeg så i virkeligheden.
Jeg så en lille dreng. Han må have været omkring fire
og for gammel til at sidde i klapvogn.
Og han havde noget, et apparat af en art,
og hans mor skubbede ham.
Hans rigtige mor, ikke en barnepige, skubbede ham.
Han ledte efter vejbeskrivelser, og han sagde: "Nej, det er 23rd Street!"
Jeg havde lyst til at sige:
Hvis han kan navigere, er han for stor til klapvognen."
Jeg har intet imod, at børn gør det.
Børn gør det selvfølgelig, fordi de har haft det hele livet.
Jeg tror ikke, det vil ændre dem, for de kan ikke ændres endnu.
Da jeg var barn, sagde min far altid: "Vi havde ikke TV."
Jeg fandt det ikke interessant. "Så du havde ikke TV."
Jeg mener: "Det har jeg." Så enkelt var det.
Hvordan enes du med unge?
Det kommer an på så meget.
Du mener nok ikke små børn, men dem kan jeg rigtig godt lide.
Folk er altid chokerede over, at jeg kan lide små børn.
De er den mindst irriterende gruppe mennesker.
Folk synes, de er mest irriterende. Det kan de være og lave larm.
Men de er mindst irriterende, fordi de sjældent
fortæller noget, man har hørt utallige gange.
De er ikke fulde af klichéer endnu.
Så de er mere originale end voksne.
Det bliver hurtigt taget ud af dem.
Så de ved ikke, hvad ting er, så de finder på det,
eller de stiller spørgsmål.
De prøver ikke at overbevise en om, at de ved noget, man ikke ved.
Og jeg synes, de er meget interessante.
Hvis du mener unge i tyverne, ville jeg aldrig have tænkt på dem.
Da jeg var i den alder, tænkte jeg aldrig på det.
En ung fyr kom hen til mig uden for en restaurant
og sagde: "Hvis du vil vide, hvad millennials tænker,
så send en mail til mig."
Og jeg sagde: "Hvorfor skulle jeg vide det?"
Han sagde: "Det vil mange vide."
Jeg sagde: "De, der sælger ting. Det gør jeg ikke.
Hvis jeg har et firma, der sælger noget, så vil jeg vide, hvad du tænker.
Men hvorfor skulle du være den person ud af de millioner, der er 20?
Er du den udpegede 20-årige?"
Der er ikke mange fordele ved at være gammel, men her er en.
Når man læser, at vi løber tør for vand i 2050,
tænker man først: "Åh gud!"
Så tænker man: "2050? Så er jeg død."
Lad en anden bekymre sig!
Jeg ved ikke, om det sker for dig, for du har dit eget barn.
Ikke et lille barn, men en teenager.
Men folk i den alder, din datters alder og lidt ældre,
kommer tit for at spørge mig om, hvad de skal gøre med deres liv.
Og jeg tænker altid: "Jeg er ligeglad med, hvad du gør."
De er vant til at få forældrenes opmærksomhed.
Når de ser en i den alder, tænker de: "Måske hjælper hun mig."
Men det ville være en fejl med mig…
Men de spørger, hvilken slags kunstner de bør blive.
"Bør jeg blive forfatter eller filminstruktør?"
Jeg tænker: "Du bør nok lede efter vand.
Du bør blive sådan en, der leder efter vand,
for åbenbart…
Jeg ved ikke, hvorfor vi løb tør for vand, men vi drak det.
Vi gemte ikke noget til dig."
Vi mødtes klokken ni
Vi mødtes klokken otte
Jeg kom til tiden
Nej, du kom for sent
Ja, jeg husker det godt
-Vi mødtes klokken ni -Vi mødtes klokken otte
-Jeg kom til tiden -Nej, du kom for sent
Ja, jeg husker det godt
Med et Xerox display
kan du skabe og revidere information på en skærm
før det trykkes på papir,
og den husker det hele, selvom du ikke gør det.
Ja, jeg husker det godt
Med sms'er,
sociale netværk, e-mail, hvordan har du det med det?
Skriver du beskeder eller taler i telefon?
Jeg er intet af det.
-Intet? -Jeg har ingen computer.
Jeg har ikke en iPhone eller en mobil, iPad.
-Ingen mobil? -Jeg har fastnet.
Jeg har en adresse. Det er nok.
Da de først opfandt computere…
Jeg mener computere i folks hjem.
De blev kaldt tekstbehandlere,
og en ven fik en og sagde: "Du skal se det."
Jeg tog hjem til hende og så den.
Dengang var det en meget hurtig skrivemaskine.
Men jeg havde ingen skrivemaskine. Jeg havde ikke de gamle maskiner.
Jeg skrev med kuglepen.
Jeg tænkte: "Det er en hurtig skrivemaskine.
Jeg har ikke en, for jeg kan ikke skrive på maskine.
Så jeg er ikke med."
Jeg vidste jo ikke, at hele verden ville gå ind i den maskine.
Det gjorde den, men langsomt. Jeg bemærkede det ikke.
Og nu er hele verden i den, og nu siger folk:
"Og nu ved du intet om de ting."
Men det er ikke sandt, for folk fortæller mig tit om det.
Jeg kender til det. Jeg ved det, jeg vil vide.
Jeg ved mere, end jeg vil vide. For mig er det ligesom Kardashians.
Jeg har aldrig set Kardashians, men jeg kender til Kardashians.
Sådan har jeg det med internettet, som jeg ved, er forbundet med Kardashians.
Alt, hvad jeg ved om internettet,
er enten ting, folk har vist mig, for folk altid opfører sig sådan:
"Stakkels Fran, hun forstår det ikke. Jeg viser dig det."
Det er tit folk, jeg ikke engang kender, så jeg er henrykt over, at de nærmer sig.
Men i denne uge har to mennesker, der er yngre end mig,
den ene er lidt yngre, og den anden er meget yngre.
En forklarede, hvad Instagram var,
og den anden, hvad Twitter var.
Og det gjorde mig så vred, at jeg sagde:
"Lad mig forklare dig noget.
Jeg har ikke de ting, fordi jeg ikke ved, hvad de er.
Jeg har dem ikke, fordi jeg ved, hvad de er.
Derfor har jeg dem ikke."
Så jeg var til middag, og nogen var…
Der var en kunsthandler. Det var det hans middag.
Og han sagde, at folk køber kunst på internettet, og det er latterligt.
De har ikke erfaring med kunsten, hvis de køber derfra.
Det er ikke en kunstoplevelse. Jeg sagde: "Ikke for dig.
For folk, der gør det, er det deres oplevelse. Det går de op i."
Det er nye mennesker. De er anderledes.
De kalder folk, de aldrig har mødt, venner.
Han siger: "De er ikke venner." For dem er de.
Vi havde en kæmpe sexskandale med Anthony Weiner.
Der var ingen sex. Han mistede karrieren,
og han havde ikke sex.
For mig var det utroligt.
Hvis du mister din karriere…
I en sexskandale har man i det mindste sex.
Ja. Det er rigtigt.
Så vi har sexskandaler uden sex, venskaber uden venner, kunst, de ikke ser.
Så det her er en helt anden slags person.
Jeg har en søster, der fylder tre, og hun har sin egen iPad,
og hun bruger den konstant. Jeg har ingen iPad.
Tror du, det påvirker måden, hun interagerer med folk i fremtiden?
Er det mon en varsling for fremtidige generationer?
Hun sagde, søsteren på to har en iPad, og hun har ikke engang en iPad.
Dine forældre kan bedre lide hende.
Jeg er ikke bekymret for dem, der er to,
for dem skal jeg ikke have noget med at gøre.
Jeg er mere bekymret for de 22-årige.
Så ja, hun bliver anderledes. Det er sandt. Men hun er måske ikke værre.
Hun er måske bedre. Vi ved det ikke.
Det er muligt, det gør dem bedre.
Det vil gøre dem bedre i iPads verden, for det bliver verden.
Jeg tror,
at man kun kan forstå folk, der er jævnaldrende.
Man kan ikke forstå folk, der ikke er det.
Og for at man kan…
Jeg forstår folk på min alder godt.
Bare fra at se på dem.
Med "min alder" mener jeg højst ti år fra min alder.
Jeg ved, hvad deres tøj betyder. Jeg ved, hvad de tror, deres tøj betyder.
Jeg ved, hvad de mener, når de taler om deres musiksmag,
eller hvilke bøger de kan lide.
Men det ved jeg ikke med unge mennesker.
Unge mennesker virker bare unge.
Og det er en latterlig måde at kategorisere nogen på.
BJØRNEN INSTRUERET AF J.J. ANNAUD
Da jeg var ung, rejste jeg meget.
Jeg nød det mere, end jeg gør nu.
Engang rejste jeg til Alaska.
Vi tog ud i Glacier National Park.
Så jeg hyrede en, der hed Bruce, som er guide for bjørnejægere,
eller hvis man vil vandre og se bjørne,
kan man også hyre Bruce uden at skyde bjørne.
Så vi tager af sted på vandring. Vi er otte.
Jeg er måske den mindst atletiske,
men det er ikke den sejeste gruppe mennesker i verden.
Så samler Bruce os og forklarer om bjørnene.
"Hvis I ser en bjørn, så lad være med at løbe,
for bjørne kan løbe… Jeg har glemt det… 100 km/t.
Det er umuligt at løbe fra den,
og den fanger dig og æder dig, så løb ikke.
Bliv bare stående,
stå på tæerne,
hold hænderne op i luften, og syng."
Fordi sang skal få bjørnen til at tænke: "Hvad er det her?"
Det har intet at gøre med, hvor god en sanger du er.
"Og så går bjørnen væk", siger Bruce.
Jeg sagde: "Bruce,
jeg kan forsikre dig for, at hvis jeg så en bjørn, ville jeg løbe.
Jeg ville ikke holde hovedet koldt.
Man skal være utroligt selvdisciplineret for at se en bjørn og stå der og synge!
Det er ikke mig. Jeg går i panik og løber."
"Så ville bjørnen angribe dig."
Bruce havde en kæmpe pistol i hylsteret. Jeg laver ikke sjov.
Et hylster, en stor pistol.
Så vi starter vandreturen.
Det var en tid på året,
hvor laks svømmer i en bestemt retning.
-Og bjørnene æder laksene. -Det er stort.
Og disse floder var fyldt med sårede laks.
På den ene side var det en slags utrolig naturlig café Russ & Daughters.
Og på den anden side så vi, at bjørne er ligesom mennesker.
Når der er så meget mad, siger de: "Den del vil jeg have."
De var revet op: "Det? Nej, jeg kan ikke lide det."
"Jeg vil ikke have det. Vil du have det? Det vil jeg ikke."
Der var hundredvis af skadede laks.
Det hele var skræmmende, men på et tidspunkt
sagde jeg: "Ser du nogen bjørne, Bruce?
De laks blev revet op af en bjørn."
Jeg var i chok. Meget bekymret.
Så jeg var oven på Bruce.
Jeg havde en hånd på hans skulder og den anden om livet på ham.
Han stoppede, jeg stoppede: "Bruce!"
Hvis han gik to meter fra mig, sagde jeg: "Bruce? Hvor er du?"
Og så sagde Bruce: "Fran…"
Han var temmelig træt af mig.
Han sagde: "Fran, jeg vil fortælle dig noget."
Jeg tror, han vil sige, der er en bjørn.
Han siger: "Jeg vil sige noget. Jeg er gift."
"Hvad?" Han siger: "Jeg er gift. Du skal bare vide det."
Jeg sagde: "Jeg hænger ikke på dig, fordi jeg finder dig uimodståelig.
Det er, fordi du har en pistol.
Og jeg tror, at hvis vi så en bjørn,
ville du ikke stå og synge, du ville skyde den.
Det skal ske, hvis der er en bjørn."
Jeg vil ikke dø på en måde, der er morsom for andre.
For jeg ved, at hvis jeg blev ædt af en bjørn,
ville folk ikke sige: "Hvor er det frygteligt."
De ville tænke: "Hvor sjovt. Fran blev ædt af en bjørn!"
Af alle, der ædes af en bjørn!"
Og jeg tænkte: "Jeg vil ikke have, at min død er morsom."
Ja, det ville være sjovt.
Og hvis jeg ikke var Fran, ville jeg tænke: "Det er hylesjovt."
Men jeg vil ikke dø sådan.
Jeg ved ikke, hvad du spurgte om, men det er bjørnehistorien.
Ingen, der går i skole,
er klar over, at de mister udseendet.
Det sker ikke, før man mister det.
For hvis jeg ser en, jeg ikke har set i lang tid,
tænker jeg: "Hvad fanden er der sket dig?"
Og jeg indser, at de tænker det samme om mig.
Jeg tænker ikke det om mig selv, for jeg ser mig selv hver dag.
Men i så kort tid som muligt.
Jeg fandt kontaktark fra en optagelse for Vogue.
Og jeg havde skrevet overalt på det.
Jeg sendte det til Anna Wintour:
"De billeder er forfærdelige. Vi må fotografere igen."
Jeg så på dem og tænkte: "Hvis jeg så sådan ud, ville jeg være ekstatisk."
Tekster af: Pernille G. Levine