‎UN SERIAL DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎Dacă aș fi avut mintea de acum ‎când eram tânără…
‎n-aș fi greșit atâta.
‎Dar am vești proaste pentru voi. ‎Mereu o să greșiți.
‎Greșelile nu se opresc odată cu vârsta.
‎O să continuați să le faceți ‎și scuzele se împuținează,
‎pentru că rareori ai ocazia, ‎când ești mare, să faci greșeli noi.
‎Așa că ajungi să te miri că o dai în bară!
‎Credeai că ai lecția învățată, ‎dar nu te mai judeci așa de aspru.
‎Apoi recunoști că e a enșpea oară ‎când faci greșeala aia.
‎Și tocmai faptul ‎că repeți aceeași greșeală la nesfârșit
‎îți arată că nu te pricepi ‎la ceea ce încerci să faci.
‎Da!
‎Ai anxietate ‎din cauza apocalipsei biologice?
‎Nu sunt așa de tânără. ‎Dacă vine apocalipsa…
‎Ei bine…
‎Am bani pentru încă patru ani de viață.
‎Dacă aș ști că vine apocalipsa, ‎i-aș păpa într-un an.
‎Erau mulți oratori atunci?
‎- Nu. ‎- Nu.
‎A început cheful.
‎Nu pot să cred că au trecut zece ani.
‎- O clipă n-am fost atent. ‎- Nu tocmai o clipă.
‎Nu. Dar mi s-a părut inevitabil.
‎Se filmează?
‎- Da. ‎- Da. Lăsăm camera să filmeze.
‎- N-am știut. Când am început? ‎- Când au spart chestia aia.
‎Băieții povesteau și apoi am ajuns noi. ‎Filmăm totul.
‎Trebuia să mă anunți!
‎STAREA CIVILĂ
‎- Vreo plăcere vinovată? ‎- N-am așa ceva.
‎Pentru că nu mă simt vinovată.
‎Mi se pare ireal că există sintagma asta.
‎E valabilă doar dacă îți place să ucizi.
‎N-am de ce să mă simt așa. ‎Plăcerile mele sunt complet benigne,
‎adică nu moare nimeni ‎și nu molestez pe nimeni, înțelegi?
‎Și de-aia nu mă simt vinovată ‎pentru plăcerile mele.
‎În lumea în care trăim, ‎oamenii nu simt vină când ucid
‎sau când pun copii în cuști la graniță.
‎Efectiv n-au nicio greață. ‎Atunci eu pentru ce să mă simt vinovată?
‎Pentru două porții de paste? ‎Pentru că citesc un roman de mister?
‎Plăcerile vinovate înseamnă ‎să te delectezi cu ceva
‎ce nu e artă sofisticată, înțelegi?
‎Să zicem că îți place să citești ‎cărți despre dezvoltare personală.
‎Aia ar fi o plăcere vinovată. ‎Dar e plăcere, deci nu simt vină.
‎Plăcerea, pentru mine, ‎pe măsură ce îmbătrânesc,
‎e o ocazie pe care nu o evit niciodată.
‎Așa că mă distrez.
‎Asta simt. Mereu mi-a plăcut distracția ‎și cred că e necesară
‎atâta timp cât nu e distructivă ‎pentru ceilalți.
‎Dacă întreb un om de ce face ‎o anumită chestie
‎și el îmi spune: „Ca să mă distrez”, ‎îl respect.
‎Un răspuns jalnic ar fi: ‎„Nu înțelegi cât de important e…”
‎E jalnic. Dar „distracția” ‎mereu e un argument bun.
‎Îmi plac petrecerile. ‎Nu prea auzi declarația asta.
‎Toți susțin că le urăsc, ‎mai ales când participă la ele.
‎Nu îmi plac aceste baluri, ‎dar a trebuit să vin pentru fete.
‎Oamenii au spus deseori despre mine, ‎cu mine de față:
‎„Fran e petrecăreață.” ‎De parcă ar fi ciudat!
‎„Fran e mare petrecăreață.”
‎Îmi plac petrecerile, ‎sunt motiv de distracție.
‎Ca filmele când eram mică. ‎Filmele sunt bune.
‎Ca dulciurile și petrecerile.
‎Nu e greșit să mergi la petreceri!
‎GHEPARDUL ‎REGIZAT DE L. VISCONTI
‎Ultima dată am văzut ‎Ghepardul ‎la Ziegfeld, într-o versiune nerestaurată.
‎Când am mers să-l văd la Ziegfeld…
‎cred că am fost printre singurii, ‎dacă nu singura, care nu erau regizori.
‎Atunci l-am văzut pe Richard Pryor ‎ultima dată.
‎Când l-am văzut la Town Hall, ‎toți din public erau comedieni.
‎La ‎Ghepardul, ‎toți din public erau regizori.
‎Îți plac filmele?
‎Filmele? Îmi plac.
‎Mergi la cinema ‎sau te uiți acasă, de pe DVD-uri?
‎Precum ziceam, ‎nu prea frecventez cinematografele,
‎pentru că nu-mi suport semenii.
‎- Vorbesc cu ecranul? ‎- Da, exact.
‎Vorbesc la telefon sau aiurea, ‎mănâncă trei feluri de mâncare.
‎Am primit un DVD player de la cineva.
‎- Nu e legat la TV? ‎- Nu.
‎- Dl Scorsese mi l-a dat. ‎- Așa.
‎E micuț, ca să te poți uita la filme ‎de pe canapea,
‎dar e cam complicat.
‎Cum v-ați cunoscut?
‎Cum ne-am cunoscut?
‎- Îi spui tu? ‎- Dar știm?
‎- Nu. ‎- Nu.
‎Mă întreabă des lumea ‎cum l-am cunoscut pe Marty, dar nu știu.
‎Cred că la o petrecere.
‎De ce cred asta? Merg la multe petreceri.
‎- Când a făcut John Waters 50 de ani? ‎- Te știam deja.
‎- Mă știai. ‎- Da.
‎Știu că îl cunosc pe Marty ‎dinainte să devenim prieteni buni.
‎Deși merg la mai multe chefuri decât el,
‎motiv pentru care el a făcut multe filme ‎și eu n-am scris multe cărți…
‎Dar am observat ceva. ‎Când mă întâlneam cu Marty la petreceri,
‎povesteam unul cu celălalt toată seara.
‎Am stat trează azi-noapte, ‎pentru că am băut cafea.
‎Și filmul ăla despre care te-am întrebat,
‎„Penny Arcade”, cu Cary Grant, ‎a fost difuzat azi-noapte.
‎Penny Serenade.
‎- Da, ‎Penny Serenade.‎ L-ai văzut? ‎- Nu.
‎Personalitatea actoricească lui Cary Grant ‎e neclintită în toate filmele.
‎Dar, pe vremea aia,
‎încerca să joace roluri ‎care să-l scoată din tiparul ăla.
‎A fost nominalizat o dată la Oscaruri, ‎pentru ‎None but the Lonely Heart.
‎În orice caz, a încercat. George Stevens.
‎George Stevens.
‎L-am văzut odată. ‎Mă plimbam pe Madison Avenue.
‎Cred că prin '80. Era deja bătrân.
‎Am observat ‎că oamenii se opreau din mers.
‎În plimbare pe Madison Avenue, ‎era Cary Grant
‎într-un costum alb de in, ‎cu părul lui argintiu,
‎și efectiv strălucea.
‎Mi-am zis că n-are cum să fie bine.
‎Păi nu?
‎Dă-i drumul!
‎Când eram mică, ‎lumea nu avea aer condiționat,
‎dar cinematografele aveau.
‎De fapt, cinematografele aveau afișe,
‎cu litere care semănau ‎cu cuburi de gheață.
‎Pe ele scria „Aer rece” ‎sau „Avem aer condiționat”.
‎Câteodată oamenii mergeau la film ‎doar ca să se răcorească.
‎De-aia mergeam la cinema.
‎Mi-a plăcut mult să merg la filme, ‎dar nu pot să spun…
‎De fapt, pot să spun cu tărie ‎că nu le-am criticat.
‎Ci le-am luat ca atare. ‎Filmele-s filme! Bravo lor!
‎Ai vreun film la care te-ai tot uita ‎când apare la televizor?
‎Sunt multe filme ‎care îmi plac așa de mult.
‎Când eram mică, mă uitam la un program TV, ‎Million Dollar Movie,
‎prin care difuzau zilnic același film,
‎preț de o săptămână.
‎Am început să mă uit ‎la un film, ‎The Boy with Green Hair.
‎Asta era luni.
‎La 19:30 fix trebuia să mă culc, ‎adică la juma' de oră după ce începea.
‎„- Pot să mă uit la film? ‎- Nu, du-te la culcare!”
‎Așa că cinci zile la rând,
‎am văzut doar jumate de oră din film.
‎Am întrebat-o pe mama acum câțiva ani ‎de ce nu m-a lăsat să mă uit.
‎Aveam deja peste 40 de ani ‎când am văzut finalul acelui film.
‎Mă culcam la 19:30, destul de devreme, ‎până la vârsta de zece ani.
‎Am întrebat-o pe mama de ce.
‎De-acolo mi se trage insomnia.
‎Nu mă culcam de oboseală. ‎Nu îmi era somn la 19:30.
‎„De ce mă culcam la ora aia?”
‎La care mama: „Sincer, Francie,
‎nu te mai puteam asculta la ora aia.”
‎Bunicule!
‎Da, fecioraș!
‎Am păr verde.
‎Anul ăsta cândva, ‎eram în liftul din blocul meu
‎și a urcat un băiat cu păr verde.
‎Nu un adolescent care s-a vopsit,
‎ci un băiețel a cărui mamă l-a lăsat ‎și să vadă ‎The Boy with Green Hair,
‎și să-și vopsească părul.
‎Avea în jur de șapte ani.
‎I-am zis că îmi place părul lui ‎și mi-a mulțumit.
‎I-am zis de film ‎și l-am întrebat dacă l-a văzut.
‎A zis că nu există filmul.
‎Apoi ne-am tot contrazis unul pe celălalt.
‎L-am văzut după câteva zile ‎și i-am zis iar de film.
‎A zis că nu mă crede.
‎Așa că i-am zis să-l caute ‎pe unul dintre aparatele astea moderne.
‎Nu l-am mai văzut.
‎Îți spun ce am văzut cu ochii mei odată.
‎Am văzut un băiețel de vreo patru ani,
‎un pic cam mare pentru cărucior.
‎Și se juca cu ceva, cu un soi de aparat,
‎iar maică-sa îl împingea.
‎Maică-sa, nu o dădacă, îl împingea.
‎Căuta o adresă și a zis: ‎„Nu, e strada 23!”
‎Și mi-a venit să spun: „Scuze!
‎Dacă fiul tău știe folosi un GPS, ‎e prea mare pentru cărucior. ”
‎Nu mă deranjează că folosesc aparate.
‎Copiii le folosesc ‎pentru că le au la dispoziție.
‎Nu cred că o să-i schimbe.
‎Nu sunt atât de permeabili deocamdată.
‎Când era mică, tata zicea: ‎„Noi n-am avut televizor.”
‎Mi s-a părut irelevant. ‎N-a avut televizor.
‎Și ce? Eu am. ‎Cam așa de simplu stau lucrurile.
‎Cum te înțelegi cu tinerii?
‎Ei bine, depinde.
‎Îmi plac mult copiii mici, nu tinerii.
‎Oamenii mereu se miră ‎de latura asta a mea.
‎Îmi plac pentru că nu sunt enervanți.
‎Lumea crede opusul. ‎Da, pot fi, pentru că fac gălăgie.
‎Dar sunt cel mai puțin enervanți ‎pentru că e puțin probabil
‎să-ți spună ceva ce ai auzit deja.
‎Încă nu sunt măcinați de clișee, știi?
‎Sunt mai originali decât adulții.
‎Li se răpește asta destul de repede.
‎Ei nu știu să numească lucrurile, ‎așa că le reinventează
‎sau pun întrebări.
‎Nu încearcă să te convingă ‎că știu ceva ce nu știu.
‎Și mi se par foarte interesanți.
‎Dacă te referi la tineri de 20 de ani,
‎nu m-am prea gândit la asta.
‎Nici la vârsta aia, nu mă prea gândeam.
‎M-a abordat un puștan odată și mi-a zis:
‎„Dacă vrei să știi ‎ce au milenialii în cap,
‎scrie-mi un e-mail.”
‎La care eu: „De ce aș vrea să știu asta?”
‎Mi-a zis că mulți vor să știe.
‎I-am zis așa: ‎„Dar eu nu vreau să-ți vând nimic.
‎Dacă ai un brand
‎și vrei să vinzi haine milenialilor, ‎atunci vrei să știi ce gândesc.
‎Dar de ce ești tu mai cu moț ‎dintre milioanele de tineri de 20 de ani?
‎Ești reprezentantul lor?”
‎Bătrânețea nu-ți oferă multe avantaje, ‎dar vă zic unul.
‎Când citești ‎că o să rămânem fără apă în 2050,
‎prima dată te sperii.
‎Apoi realizezi că o să fii mort atunci.
‎Să-și facă alții griji!
‎Nu știu dacă o pățești și tu, ‎care ai propriul tău copil.
‎Nu copil mic, ci adolescent.
‎Oamenii de vârsta aia, ‎adică vârsta fiicei tale sau mai mari,
‎deseori mă întreabă ce cred ‎că ar trebui să facă cu viața lor.
‎Instant îmi cășunează asta: ‎„Nu-mi pasă ce faci.”
‎Sunt obișnuiți ‎să fie cocoloșiți de părinți.
‎Și se agață de cei ‎care au vârsta părinților lor.
‎Dar cu mine nu merge.
‎Mereu întreabă ce fel de artist ‎ar trebui să fie.
‎Să fie scriitori sau să facă filme?
‎Dacă aș fi de vârsta lor, aș căuta apă.
‎Alege-ți meseria ‎care îți cere să cauți apă!
‎Nu știu de ce am rămas fără apă, ‎dar se pare că am băut-o pe toată.
‎Vouă nu v-am mai lăsat.
‎Ne-am întâlnit la ora nouă
‎Ne-am întâlnit la opt
‎Am ajuns la timp
‎Ba nu, ai întârziat
‎Da, îmi amintesc bine
‎- Ne-am întâlnit la nouă ‎- Ba la opt
‎- Am ajuns la timp ‎- Ba nu, ai întârziat
‎Da, îmi amintesc bine
‎Prin ecranul xeroxului,
‎poți crea și revizui informații
‎înainte să le tipărești.
‎O să-ți amintești totul, ‎chiar dacă o să uiți.
‎Da, îmi amintesc bine
‎Cu mesajele‎,‎ rețelele sociale, e-mailurile ‎cum te împaci?
‎Preferi să scrii mesaje sau să suni?
‎Niciuna.
‎- Niciuna? ‎- Nu. Nu am computer.
‎Nu am iPhone, telefon mobil sau iPad.
‎- Nu ai mobil? ‎- Am unul normal.
‎Am adresă. E suficient.
‎Când au inventat computerele…
‎Mă refer la cele din casele oamenilor.
‎Se numeau „procesatoare de cuvinte”. ‎Și-a luat o amică și m-a chemat să-l văd.
‎Am mers la ea și mi l-a arătat.
‎Pe vremea aia, arăta și se comporta
‎ca o mașină rapidă de scris.
‎Eu n-am avut mașină de scris din aia, ‎de pe vremuri.
‎Scriam cu pixul.
‎Mi-am zis că n-am nevoie de computer.
‎Nu scriu la mașină, ‎n-aș ști să-l folosesc.
‎Așa că nu m-a luat valul.
‎N-am știut atunci
‎că toată lumea o să fie ahtiată ‎după aparatul ăsta.
‎Așa a fost, pe nesimțite. ‎Eu nu observam asta.
‎Toată lumea e ahtiată și mi se spune
‎că nu mă pricep la chestiile astea.
‎Dar nu e așa. ‎Mi se povestește mereu despre asta.
‎Așa că știu una alta. ‎Știu cât vreau să știu.
‎Știu mai mult decât vreau. ‎E ca și cu ‎The Kardashians.
‎Nu m-am uitat la ‎The Kardashians, ‎dar știu despre ce e vorba.
‎Așa e cu Internetul.
‎Știu că acolo se perindă ‎și familia Kardashian.
‎Tot ce știu despre Internet ‎mi s-a spus sau mi s-a arătat,
‎pentru că oamenii mereu se poartă ‎de parcă n-am abilitatea de a mă informa.
‎Pe unii nici nu îi cunosc,
‎deci sunt încântată să fiu abordată așa.
‎În ultima săptămână, ‎doi oameni, mai tineri ca mine,
‎dar unul nu cu mult ‎și celălalt cu mult mai tânăr,
‎mi-au explicat ce e Instagramul
‎și ce e Twitterul.
‎M-au înfuriat atât de tare încât am zis: ‎„Vă explic eu ceva.
‎Nu le folosesc ‎nu pentru că nu știu ce sunt.
‎Nu le folosesc ‎tocmai pentru că știu ce sunt.
‎De-aia nu le folosesc.”
‎Eram la o cină acum ceva timp.
‎Era un dealer de artă acolo, ‎el găzduia cina.
‎Și zicea că oamenii cumpără artă ‎pe Internet și că e ridicol.
‎Li se răpește interacțiunea cu arta ‎în modul ăsta.
‎Nu e o experiență reală. ‎I-am zis așa: „Pentru tine, nu e.
‎Dar ei vor fix experiența aia.
‎Asta îi interesează.”
‎Sunt oameni noi, oameni diferiți.
‎Care au prieteni pe care nu i-au cunoscut.
‎Iar pentru ei o prietenie reală.
‎A fost un scandal monstru ‎despre viața sexuală a lui Anthony Weiner.
‎Nu e vorba de sex propriu-zis. ‎S-a ales praful de cariera lui.
‎- Nici măcar n-a făcut sex! ‎- Nu a făcut sex.
‎Eu am rămas mască.
‎Dacă îți distrugi cariera
‎într-un scandal despre sex, ‎măcar ai făcut sex.
‎Da. Așa e!
‎Avem scandaluri de genul fără sex, ‎prietenii fără prieteni,
‎artă luată pe nevăzute.
‎Practic, e o specie nouă de om, ‎complet diferită.
‎Am o soră care împlinește trei ani ‎și are propriul ei iPad.
‎Îl folosește mereu. Eu nici măcar n-am.
‎Crezi că îi va altera modul ‎de a interacționa cu oamenii?
‎Crezi că ne spune ceva ‎despre generațiile viitoare?
‎A zis că sora ei, la doi ani, are iPad
‎și că ea nu are iPad.
‎- Ea e preferata părinților. ‎- Știu.
‎Știi? Nu-mi fac griji ‎pentru oamenii de doi ani
‎pentru că eu nu o să trebuiască ‎să am de-a face cu ei.
‎Îmi fac griji de cei care au 22, înțelegi?
‎Da, sora ta o să fie diferită. E adevărat. ‎Dar poate o să-i priască.
‎Poate o să fie mai bună. Nu știm.
‎Poate că tehnologia o să-i ajute.
‎O să-i ajute în lumea iPad-urilor. ‎Aia e lumea lor.
‎Cred că poți să înțelegi ‎doar oamenii care îți sunt contemporani.
‎Nu pot să-i înțelegi ‎pe cei din alte vremuri.
‎Așadar, poți…
‎Îmi înțeleg generația în profunzime.
‎Dintr-o simplă privire!
‎Când zic „generația mea”, ‎mă refer la o rază de zece ani.
‎Le înțeleg stilul vestimentar. ‎Știu ce cred ei că înseamnă hainele lor.
‎Știu ce cred ei că vor să transmită ‎prin gusturi muzicale sau literare.
‎Dar cu tinerii n-am abilitatea asta. ‎Tinerii pur și simplu par tineri.
‎Și ăsta e un mod ridicol ‎de a categorisi un om.
‎THE BEAR ‎REGIZAT DE J.J. ANNAUD
‎Călătoream mult în tinerețe. ‎Îmi plăcea mai mult decât acum.
‎Am fost în Alaska odată, ‎la Glacier National Park.
‎FRAN VREA SĂ ȘTIE ‎DE CE MERGEM CU CORTUL
‎Am angajat un tip pe nume Bruce, ‎un vânător de urși,
‎care știe unde sunt zonele ‎populate de urși.
‎Deci era și un ghid, ‎nu era obligatoriu să vânezi.
‎Am pornit într-o drumeție, ‎eram opt la număr.
‎Eu aveam cea mai slabă condiție fizică,
‎dar nici restul nu debordau de sănătate.
‎Bruce ne-a adunat în jurul lui ‎și ne-a povestit despre urși.
‎Ne-a zis să nu fugim dacă vedem un urs.
‎Pentru că și ei pot să fugă ‎cu o sută la oră.
‎N-ai cum să fugi de urși,
‎o să te prindă și o să te mănânce, ‎deci n-are rost.
‎Rămâi pe loc,
‎te ridici pe vârfuri,
‎ridici mâinile și cânți.
‎Cântatul îl derutează pe urs, ‎nu înțelege ce se întâmplă.
‎Și se pare nu are legătură ‎cu talentul tău de cântăreț.
‎„Și ursul pur și simplu o să plece”, ‎ca să-l citez pe Bruce.
‎La care eu: „Bruce…
‎te asigur că o iau la fugă ‎dacă văd un urs,
‎pentru că o să reacționez impulsiv.
‎Ai nevoie de multă disciplină
‎ca să cânți în fața unui urs, ‎în sălbăticie!
‎Eu nu sunt așa. Mă panichez și fug.”
‎Mi-a zis așa: „Ursul o să te atace.”
‎Bruce avea ditamai pistolul în teacă. ‎Nu glumesc.
‎Da, avea ditamai pistolul.
‎Așadar, am pornit la drum.
‎Era perioada aia în care somonul înoată ‎într-o anumită direcție.
‎- Și ursul îl mănâncă. ‎- Da, e important.
‎Și pârâurile erau pline ‎de somoni sfârtecați.
‎Pe de-o parte,
‎arătau ca un bufet suedez proaspăt, ‎într-un bistro burghez.
‎Pe de altă parte, ‎realizam că urșii sunt ca oamenii.
‎Când ai ceva din belșug, devii selectiv.
‎Erau sfârtecați, ‎ca și cum n-ar fi trecut de CTC.
‎Parcă au zis:
‎„Nu știu. Nu-l vreau pe ăla. ‎Vrei tu? Eu nu vreau.”
‎Erau sute de somoni sfârtecați. ‎Întreaga imagine era înfiorătoare.
‎La un moment dat, ‎l-am tot întrebat pe Bruce dacă vede urși
‎și insistam că somonii ‎au fost sfârtecați de urși.
‎Eram isterică. Îmi făceam griji pe bune.
‎Așa că mă țineam de Bruce.
‎O mână îmi era pe umărul lui, ‎cealaltă, în jurul taliei lui.
‎Dacă se oprea, mă opream și eu.
‎Dacă se îndepărta doi metri de mine, ‎urlam: „Bruce! Unde ești?”
‎La un moment dat, a zis: „Fran…”
‎Era exasperat deja.
‎„Fran, trebuie să-ți spun ceva.”
‎Eram sigură că vede un urs.
‎A zis așa: ‎„Îți spun o chestie. Sunt însurat.”
‎La care eu: „Ce?” ‎El insistă: „Sunt însurat, să știi.”
‎La care eu: „Nu mă țin de tine ‎pentru că ești irezistibil.
‎Ci pentru că ai o armă.
‎Și dacă vedem un urs,
‎nu cred că ai cânta, ‎cred că ai trage în el.
‎Așa aș vrea să decurgă lucrurile.”
‎Nu vreau ca moartea mea ‎să stârnească râsul altora.
‎Dacă aș muri mâncată de urs,
‎când ar auzi oamenii asta, ‎în loc să se oripileze,
‎ar zice așa: „Nu e amuzant? ‎Fran a fost mâncată de un urs.
‎Tocmai pe ea a găsit-o ursul!”
‎Nu vreau ca moartea mea ‎să stârnească râsul.
‎Da, ar fi amuzant.
‎Dacă n-aș fi Fran și aș auzi așa ceva, ‎și eu aș râde.
‎Dar nu vreau să mor așa.
‎Nu știu ce m-ai întrebat, ‎dar asta e aia cu ursul.
‎Când ești tânăr și fără griji,
‎nu realizezi că frumusețea e trecătoare.
‎Nu realizezi până n-o pățești.
‎Bine? Dacă mă întâlnesc cu cineva ‎și nu l-am mai văzut de mult,
‎mi se pare de nerecunoscut!
‎Înțelegeți? Și știu că așa mă văd ‎și ei pe mine.
‎Eu nu mă văd așa
‎pentru că mă văd zilnic.
‎Deși cât mai fugitiv posibil.
‎Am găsit poze ‎de la o ședință foto pentru Vogue.
‎Scrisesem peste ele.
‎I le-am trimis Annei Wintour,
‎cu mesajul că sunt oribile ‎și că trebuie refăcute.
‎Dar acum am zis: „Dacă azi aș arăta așa,
‎aș jubila!”
‎Subtitrarea: Cătălina Vod