A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ DOKUMENTUMFILM-SOROZATA
Nem követtem volna el ezeket a hibákat, ha fiatalkoromban tudtam volna,
amit most tudok.
De van egy nagyon rossz hírem. Állandóan hibázunk.
Nem csak egy bizonyos korig hibázunk.
Folyamatosan hibázunk, csak egyre kevesebb mentségünk van rá,
mert ahogy öregszünk, egyre ritkább a lehetőség új hibákat elkövetni.
Ezért hitetlenkedünk: „Megint ugyanaz a hiba.
Pedig tudtam… Legelőször nem tudtam”,
szóval felmented magad.
Aztán rájössz: „Tizenhatodszor követem el ugyanezt a hibát.”
És ez… A megismételt hiba. Ha ugyanazt a hibát követed el folyton,
az azt bizonyítja, hogy pocsék vagy benne, bármi is az.
Igen?
Aggasztja egy esetleges környezeti apokalipszis?
Nem. Nem vagyok elég fiatal. Egy apokalipszis…
Tudja, az a helyzet…
A megtakarításaim talán kitartanak négy évig.
Ha tudnám, hogy apokalipszis lesz, akkor egy évig.
Mindig ennyien voltak a Public Speakingen?
- Nem. - Nem.
Nos, a buli beindult.
El se hiszem, hogy kilenc-tíz éve volt. Hirtelen megfordulok, és tíz év.
Azért nem hirtelen fordultál meg.
Nem. De mindig éreztem, hogy közel van.
Elkezdtük? Megy már?
- Igen. - Ja. Bármi jöhet. Csak forgatunk.
- Nem tudtam. Mikor kezdtük? - Amikor eltörött az az izé.
És mikor a srácok dumáltak, aztán lejöttünk. Mindent felveszünk.
Szólhattatok volna!
ANYAKÖNYVI HIVATAL
- Vannak bűnös élvezeteid? - Nincsenek.
Az élvezet nálam nem okoz bűntudatot.
Már az is hihetetlen, hogy van ilyen szó: „bűnös élvezet”.
Már ha az élvezet nem öl embereket.
De én soha nem érzem úgy… Az én élvezeteim abszolút ártalmatlanok,
vagyis senki sem hal meg miattuk, oké?
Senkinek nem esik baja.
Tehát nem, nem okoz bűntudatot az élvezet.
Olyan világban élünk, hogy nincs bűntudata annak, aki embert öl,
nincs bűntudata annak, aki gyerekeket zár ketrecbe a határon,
ilyesmiért senkinek nincs bűntudata, de nekem legyen? Miért?
Hogy két tál spagettit ettem? Vagy krimit olvasok?
A bűnös élvezet mindig arról szól, hogy örömet lelsz valamiben,
ami nem magas művészet.
Tegyük fel, hogy örömet lelsz egy önsegítő könyv elolvasásában.
Ez bűnös élvezet. Nekem csak élvezet, nincs bűntudatom.
És azt gondolom az élvezetről, főleg, ahogy öregszem:
„Élvezet? Ragadd meg, barátom!
Rajta! Használd ki!”
Én legalábbis így érzem.
Mindig imádtam szórakozni. Mindenkinek jár a szórakozás,
míg a szórakozás formája nem ártalmas valakire.
Ha valaki azt feleli a kérdésemre, hogy: „Miért csinálod ezt?”,
hogy: „Mert jó móka”, nekem ez jó válasz.
A rossz válasz az, hogy: „Nem érted, hogy ez milyen fontos…”
Ez rossz válasz. De a „jó móka” jó válasz.
Én imádom a partikat. Ez az, amit soha senkitől nem hallasz.
Mindenki utálja a partikat, főleg, ha épp partizik.
Nem rajongok a bálokért, de a lányok kedvéért eljöttem.
És sokszor mondták rólam a jelenlétemben:
„Fran szereti a partikat”, mintha ez fura lenne.
„Fran, aki szereti a partikat.”
Imádom a partikat, mert a partik szórakoztatóak.
Mint a filmek gyerekkoromban. A film jó dolog.
Az édesség jó, a parti jó.
Úgy értem, semmi baj a partikkal!
A PÁRDUC - RENDEZTE: L. VISCONTI
A párduc, amit legutóbb láttam,
egy felújítatlan verzió volt a Ziegfeldben.
Amikor elmentem a Ziegfeldbe, talán én voltam az egyetlen néző,
aki nem volt filmrendező.
Talán ott láttam utoljára Richard Pryort.
Mikor a Town Hallban láttam Pryort, a nézőtéren csak humoristák ültek.
És A párducon kizárólag rendezők.
Szereted a filmeket?
Imádom a filmeket.
Moziba jársz, vagy otthon nézed őket DVD-n?
Nos, mint már mondtam, nem járok moziba túl gyakran,
mert nem bírom elviselni az embertársaimat.
- Mert kommentálják a filmet? - Igen.
És telefonálnak, csacsognak,
felfalnak egy háromfogásos steakvacsorát.
Kaptam valakitől egy DVD-lejátszót.
- Lehet csatlakoztatni a tévéhez? - Nem…
- Igazából Scorsese úr adta. - Értem.
Egy olyan kis DVD, amit a kanapén is lehet nézni,
de elég bonyolult.
- Hogy ismerkedtek meg? - Hogy ismerkedtünk meg?
- Elmondod? - Tudjuk?
- Nem. - Nem.
Sokszor megkérdezték, hogyan találkoztam Martyval, de nem tudom.
Gondolom, egy partin találkoztunk.
Miért gondolom ezt? Mert rengeteget jártam partikra.
- John Waters ötvenedik szülinapján? - Már ismertelek.
- Már ismertél. - Igen.
Tudom, hogy már régóta ismertem Martyt, mielőtt közel kerültünk volna,
bár sokkal többet jártam partikra, mint Marty,
ezért csinált ő annyi filmet, és írtam én ilyen kevés könyvet, és…
De feltűnt, hogy ha összefutottunk Martyval egy bulin,
egész végig egymással beszélgettünk.
Egész éjjel fent voltam, Marty, mert rengeteg kávét ittam.
És az a film, amiről egyszer kérdeztelek,
az Emlékek árkádja Cary Granttel, az volt a tévében éjfélkor.
- Az Emlékek szerenádja. - Igen, az.
- Láttad? - Nem.
Nincs Cary Grant-film, melyben Cary Grant kevésbé lenne Cary Grant.
Mert akkor volt az,
hogy igyekezett kitörni a Cary Grant-sztereotípiából.
Csak egyszer jelölték Oscar-díjra. A None but the Lonely Heart miatt.
Az is egy próbálkozás volt. George Stevens-film.
George Stevens.
Egyszer láttam őt. A Madison sugárúton sétáltam.
A '80-as években volt. Már öreg volt.
És ahogy sétáltam, feltűnt, hogy az emberek megállnak.
A Madison sugárúton sétált Cary Grant.
Hófehér vászonöltönyben, hófehér hajjal,
és valósággal sugárzott.
És csak… Gondoltam: „Mi ebben a rossz?”
Úgy értem…
Oké.
Mehet!
Gyerekkoromban a légkondi nem volt olyan gyakori,
de a mozikban igen.
Sőt, a mozik reklámokat függesztettek ki,
és jégkockára hasonlító betűkkel kiírták:
„Hűtött levegő”, „Légkondicionált terem.”
„Hűtött nézőtér”.
Sokan azzal ültek be moziba, hogy: „Olyan meleg van, menjünk moziba!”
- Ezért is mentél moziba. - Értem.
Szóval imádtam moziba járni, de azt nem mondhatom…
Vagyis határozottan állítom, hogy nem ítéltem el őket.
Nem ítéltem el őket. Gondoltam: „Mozi!”
Vagyis: „remek”!
Van olyan film, amit ha sugároznak a tévében, újra és újra megnéz?
Sok ilyen film van, hogyne.
Gyerekkoromban volt egy tévéműsor, a Million Dollar Movie,
amiben minden nap bemutattak egy filmet.
Egész héten ugyanazt a filmet.
Elkezdtem nézni egy filmet, The Boy with Green Hair volt a címe.
Ez volt hétfőn.
Pontban fél nyolckor, azaz a film első félórája után,
le kellett feküdnöm.
„Hadd nézem végig…” „Nem, le kell feküdnöd.”
Egész héten, öt napon át,
megnéztem a film első fél óráját.
Az elmúlt évtizedben megkérdeztem anyámat:
„Belehaltál volna, ha végignézem?”
Már jócskán elmúltam negyven, mire végre láttam a film végét.
Fél nyolckor kellett lefeküdnöm, ami korainak számít,
egészen tízéves koromig.
És ezzel magyaráztam, hogy álmatlanság gyötört egész életemben.
Mert sosem voltam fáradt, amikor lefeküdtem.
És mikor megkérdeztem anyámat, azt felelte:
„Az az igazság, Francie, fél nyolc után már nem bírtalak hallgatni.”
Nagyapó!
Mi az, fiú?
Zöld a hajam.
Ebben az évben volt, hogy lifteztem az épületben, ahol lakom,
és beszállt egy zöld hajú fiú.
De nem egy zöld hajú kamasz.
Egy fiú, akinek az anyja nem csak hagyta, hogy végignézze a filmet,
de zöldre festhette a haját.
Úgy hétéves lehetett.
Ránéztem a fiúra: „Tetszik a hajad.” Mondta: „Köszönöm.”
Mondtam: „Van egy film egy zöld hajú fiúról. Láttad?”
Erre ő azt mondta: „Nincs ilyen film.”
Mondtam: „De van”. Mondta: „Nincs.”
Pár nap múlva ismét mondtam neki: „Van egy film egy zöld hajú fiúról.”
Azt mondta: „Nem hiszem.”
Mondtam neki: „Biztosan van valami modern kütyüd. Nézz utána!”
Soha többé nem láttam.
Mondok valamit, amit ténylegesen láttam.
Láttam egy kisfiút.
Úgy négyéves lehetett, azaz szerintem túl idős a babakocsihoz.
És volt valamilyen kütyü nála,
és az édesanyja tolta.
Az igazi anyukája tolta, nem egy dadus.
A fiúcska egy címet keresett, mert azt mondta: „Nem, ez a 23. utca!”
Kedvem lett volna odaszólni: „Bocs!
Ha a fia elég idős, hogy navigáljon, túl idős a babakocsihoz.”
Nem ellenzem, hogy a gyerekek ezt tegyék.
Természetesen azért teszik, mert ehhez szoktak hozzá.
Kétlem, hogy ettől megváltoznának, mert még nem megváltoztathatók.
Érted? Gyerekként apám sokszor mondta, hogy nem volt tévéjük.
De teljesen hidegen hagyott. „Na és, nem volt tévéjük.”
Úgy értem… „Nekem van.” Ennyire egyszerű volt, tudod.
Hogy jössz ki a fiatalokkal?
Az attól függ.
A kisgyerekeket, bár valószínűleg nem rájuk gondolsz, nagyon szeretem.
Mindenki megdöbben, hogy mennyire szeretem őket.
Azért, mert ők a legkevésbé idegesítő emberi lények.
Sokan idegesítőnek tartják őket, mert idegesítőek, zajosak.
De azért ők a legkevésbé idegesítőek, mert náluk a legnagyobb az esély,
hogy nem mondanak egy ezerszer hallott dolgot.
Még nincsenek tele közhelyekkel, tudod.
Szóval eredetibbek, mint a felnőttek.
Persze ezt gyorsan kiverik belőlük.
Nem igazán tudják, hogy mi micsoda,
ezért kitalálnak dolgokat, vagy kérdezősködnek.
Általában nem akarják elhitetni, hogy tudnak valamit, amit nem tudnak.
És nagyon érdekesnek találom őket.
De ha a huszonéves fiatalokra gondolsz,
sosem gondolkodtam ezen a korosztályon.
Még akkor sem, mikor én voltam huszonéves.
Egyszer odajött hozzám egy srác egy étterem előtt:
„Ha érdekli, hogy mit gondolnak a huszonévesek,
itt az e-mail-címem, írjon!”
Kérdeztem: „Ugyan miért érdekelne?”
Mondta: „Sokan kíváncsiak rá.”
Mondtam: „Igen, mert mind árulnak valamit. De én nem.
Ha lenne egy cégem, ami ruhákat árul, akkor igen, érdekelne, mit gondolsz.
De miért választanálak épp téged a több millió emberből, aki 20 éves?
Te vagy a kiválasztott 20 éves?”
Nem sok előnye van az idős kornak, mint tudjuk, de itt van egy.
Amikor olvasod, hogy 2050-re kifogyunk az ivóvízből,
először elsápadsz: „Atyám!”
Majd eszedbe jut: „2050? Addig meghalok.”
Aggódjon valaki más miatta!
Nem tudom, veled is ezt teszi-e a saját gyereked.
Nem kisbabára gondolok, hanem tinédzserre.
De a lányoddal egyidős, vagy a nála picit idősebb fiatalok
gyakran kikérik a véleményemet, hogy mihez kezdjenek az életben.
Mindig azt gondolom: „Először is, nem érdekel, mit csinálsz.”
Megszokták, hogy a szüleik csak rájuk figyelnek.
Bárki idősebbtől rögtön segítséget kérnek.
De nálam ez hiba lenne, mert…
Mindig azt kérdezik, hogy milyen művészek legyenek.
Azt kérdik: „Író legyek? Vagy filmrendező?”
Azt gondolom: „A te helyedben inkább vizet keresnék.
Légy az a személy, aki vizet keres, bárhogy is hívják,
mert úgy tűnik…
Nem tudom, miért fogyott el a víz, úgy tűnik, mind megittuk.”
„Nem hagytunk semmit nektek.”
Kilenckor találkoztunk
Nyolckor találkoztunk
Pontos voltam
Nem, késtél
Igen, jól emlékszem
- 9-kor találkoztunk - 8-kor találkoztunk
- Pontos voltam - Nem, elkéstél
Igen, jól emlékszem
A Xerox gépíró rendszerével
a képernyőn írhatja meg és szerkesztheti az információt,
mielőtt kinyomtatná papíron,
és akkor is fog emlékezni mindenre, ha ön nem.
Igen, jól emlékszem
SMS,
közösségi média, e-mail, telefon… hogy állsz ezekkel?
Inkább üzenetet írsz, vagy inkább telefonálsz?
Egyiket sem csinálom.
- Nem? - Nincs számítógépem.
Nincs iPhone-om, nincs mobilom, nincs iPadem.
- Nincs? - Van egy vezetékes telefonom.
Van lakcímem. Ez elég.
Amikor feltalálták az első számítógépeket…
amiket az ember otthon használhatott,
szövegszerkesztőnek hívták őket.
Egyik barátom azt mondta: „Ezt látnod kell.”
Elmentem hozzá, és megmutatta.
Nekem úgy tűnt, és akkoriban nem is volt több,
mint egy nagyon gyors írógép.
De nekem nem volt írógépem. Soha nem voltak régi masináim.
Golyóstollal írtam.
Gondoltam: „Minek nekem egy gyors írógép?
Nincs írógépem. Nem tudok gépelni.
Szóval ezt kihagyom.”
Persze nem tudtam…
hogy az egész világ bele fog bújni ebbe a gépbe.
Mert ez történt, de lassan. Nem igazán vettem észre.
És most az egész világ benne van,
és folyton a fejemhez vágják, hogy: „Nem értesz hozzá”, tudod?
Ami nem igaz, mert mindenki folyton róluk beszél.
Szóval tudok ezt-azt. Amennyit akarok.
Többet is, mint szeretnék. Nekem ez olyan, mint a Kardashian sztori. Tudod?
Nem láttam a Kardashianokat, de tudok róluk. Oké?
Így vagyok az internettel is.
Tudom róla, hogy valamilyen módon kapcsolódik a Kardashianokhoz.
Mindent, amit tudok az internetről, az emberek mondták,
vagy mutatták, mert mindenki folyton pánikolt:
„Szegény Fran, képtelen megtanulni. Hadd mutassam meg!”
Többnyire ismeretlenekről van szó,
szóval örülök, amikor ezzel jönnek hozzám.
A múlt héten két különböző, nálam fiatalabb személy,
az egyik alig fiatalabb, és a másik sokkal fiatalabb…
Az egyik elmagyarázta, mi az Instagram,
és a másik elmagyarázta, mi a Twitter.
Annyira feldühített, hogy azt mondtam:
„Hadd mondjak neked valamit:
nem azért nem használom őket, mert nem tudom, mik ezek.
Azért nem használom, mert tudom, mik ezek.
Azért nem használom őket.”
Szóval nemrég voltam egy vacsorán, és volt ott egy…
Egy műkereskedő. Ő rendezte a vacsorát.
Mondta, hogy sokan a neten vásárolnak művészetet,
és hogy ez nevetséges.
Mert elmarad a művészeti élmény, ha a neten vásárolsz.
Nem igazi élmény. Mondtam neki: „Szerinted nem igazi élmény.
Aki ezt teszi, annak igazi.
Nekik megfelel.”
Ezek új emberek, más emberek.
Barátjuk lehet valaki, akit sosem láttak.
Mondta: „Az nem igazi barátság.” De nekik az.
Volt az az óriási szexbotrány Anthony Weinerrel.
Nem volt szex. Ráment a karrierje egy szexbotrányra…
- És még csak nem is szexelt. - Nem volt szex.
Teljesen ledöbbentem ettől.
Úgy értem, ha már veszik a karriered…
Ha belebuksz egy szexbotrányba, legalább szexelj.
Igen, ez igaz!
Van szexbotrány szex nélkül,
barátság barátok nélkül, művészet, amit nem látnak.
Szóval lényegében egy teljesen más emberről van szó.
Oké, van egy húgom, aki kétéves, mindjárt három, és van saját iPadje,
és rengeteget használja.
Nekem nincs iPadem.
Gondolja, hogy ettől más lesz a kapcsolata az emberekkel, ha felnő?
Mennyire vetíti ez előre a jövő nemzedékeit?
Azt mondja, hogy a kétéves húgának saját iPadje van, de magának nincs.
- A szülei jobban szeretik őt. - Tudom.
Ugye? Úgy értem, nem aggódom a kétévesek miatt,
mert aki most kétéves, azzal nem lesz dolgom.
Jobban aggódom a 22 évesek miatt. Oké?
Szóval igen, a húga más lesz. Ez igaz. De lehet, hogy nem lesz rosszabb.
Talán jobb lesz. Ezt nem tudjuk.
Lehetséges, hogy jobbak lesznek.
Jobbak lesznek az iPades világban, mert a világ arról fog szólni.
Én azt hiszem, hogy igazán csak a kortársainkat tudjuk megérteni.
Nem tudjuk megérteni azokat, akik nem vagyunk.
És lehet, hogy…
Én nagyon értem a saját korosztályomat.
Elég, ha csak figyelem őket.
És a korosztályom alatt plusz-mínusz tíz évet értek.
Tudom, mit jelent a ruhájuk.
Hogy szerintük mit jelent a ruhájuk.
Hogy mire gondolnak, amikor elmondják,
milyen zenét szeretnek, milyen könyveket.
De ugyanezt nem tudom a mai fiatalokról.
A fiatalokkal az van, hogy mind fiatalnak néznek ki.
Ami roppant nevetséges módja az emberek kategorizálásának.
A MEDVE - RENDEZTE: J.J. ANNAUD
Fiatalon elég sokat utaztam.
Jobban élveztem, mint most.
Egyszer elutaztam Alaszkába,
és elmentünk a Glacier Nemzeti Parkba.
Szóval felbéreltem egy Bruce nevű fickót, aki medvevadászatokat vezetett,
vagy ha csak túrázni akartál, vagy medvét látni,
akkor is felbérelhetted Bruce-t, és nem kell medvét ölnöd.
Szóval elindultunk túrázni. Nyolcan lehettünk.
Talán én voltam köztünk a legkevésbé sportos alkat,
de nem ez volt a legfittebb társaság a planétán.
Szóval Bruce összegyűjtött minket, és elmondta, milyenek a medvék.
„Ha látnak egy medvét”, mondta, „ne fussanak,
mert a medve jól fut, 100 kilométer per órával,
és nem futhatnak el előle,
mert a medve utoléri, és felfalja magukat, szóval ne fussanak!
Egyszerűen álljanak meg,
emelkedjenek lábujjhegyre,
tegyék fel a kezüket, és énekeljenek!”
Mert az énektől meglepődik a medve: „Mi ez?”
Ráadásul csöppet sem számít, hogy milyen jól énekelsz.
„Aztán a medve elmegy”, mondta Bruce.
Mondtam neki: „Bruce,
biztosíthatom, hogy ha látnék egy medvét, menekülnék,
mert nem lenne elég lélekjelenlétem.
Hihetetlen önfegyelem kell ahhoz,
hogy ha meglátsz egy medvét, dalra fakadj előtte.
Ez nekem sok. Én pánikba esnék. Elfutnék.”
Mire ő: „Akkor a medve megtámadja.”
Bruce-nak volt egy óriási fegyvere a táskájában. Nem viccelek.
Egy hatalmas fegyver.
Szóval nekivágtunk.
Az évnek azon szakában jártunk,
amikor a lazacok egy bizonyos irányban úsznak.
- És a medvék megeszik őket. - Pontosan.
És minden patak tele volt széttépett lazacokkal.
Tudod, bizonyos szempontból
olyan volt, mint egy hihetetlen Russ & Daughters étterem a vadonban.
De másrészt arra is rájöttél, hogy a medvék olyanok, mint az emberek.
Ha bőség van, válogatnak: „Ezt a részt akarom.”
Szétmarcangolták őket: „Ezt megegyem? Nem tetszik.”
Mintha azt mondták volna: „Nem is tudom. Ez nem kell. Kéred? Mert én nem.”
Több száz ilyen szétmarcangolt lazac volt.
Az egész iszonyú ijesztő volt.
És egy idő után kezdtem mondogatni: „Lát medvét, Bruce?
Bruce, ezeket a lazacokat széttépték. A medvék tették.”
Hisztérikus állapotban voltam. Nagyon féltem.
Szóval valósággal rámásztam Bruce-ra.
Az egyik kezem a vállán volt. A másik kezem a derekán.
Ha megállt, megálltam: „Bruce!”
És ha picit is eltávolodott tőlem, kiabáltam: „Hol van, Bruce?”
Aztán egyszer Bruce így szólt: „Fran…”
Már teljesen kikészítettem.
Azt mondja: „Fran, úgy érzem, el kell mondanom valamit.”
Vártam, hogy azt mondja, ott egy medve.
De nem: „Fran, el kell mondanom, hogy nős vagyok.”
Mondom: „Mi?” Mire ő: „Nős vagyok. Szeretném, ha tudná.”
Mondtam neki: „Nem azért mászok magára, mert ellenállhatatlannak találom.
Hanem mert van fegyvere.
És úgy érzem, ha jönne egy medve,
nem énekelne lábujjhegyen, hanem lelőné.
Azt akarom, hogy ez történjen.”
Nem akarok olyan halált, amin nevetnek az emberek.
Mert tudom, hogy ha megenne egy medve,
az emberek nem azt fogják mondani: „Micsoda tragédia”,
hanem azt: „De vicces! Frant megette egy medve!
Annyi ember közül épp őt!”
És azt gondoltam: „Nem akarok vicces halált.”
Igen, vicces lenne.
És ha nem én lennék Fran, akkor is azt gondolnám: „Nagyon vicces!”
De nem akarok ilyen halált.
Nem tudom, mit kérdeztél, de ez a medve története.
Aki elég fiatal, hogy iskolába járjon,
nem tudja, hogy egy nap ronda lesz, oké?
Csak akkor érted meg, mikor megtörténik.
Oké? Mert ha találkozom valakivel, akit rég nem láttam,
arra gondolok: „Mi a fene történt veled?”
Tudod? Rájöttem, hogy ők is ugyanezt gondolják rólam.
Csak azért nem gondolom ezt magamról, mert mindennap látom magam.
A lehető legrövidebb ideig ugyan, de…
Előkerült pár régi negatív egy Vogue-fotózásról.
És láttam, hogy írtam rájuk valamit.
Visszaküldtem Anna Wintournak, hogy:
„Anna, ezek a képek rémesek. Újra kell fotózni.”
Aztán rájöttem:
„Ha ma így néznék ki, repdesnék a boldogságtól!”
A feliratot fordította: Györfi Rita